נניח ששני חברים אמריקאים מטיילים ביחד באיטליה
הם הולכים לראות את "דוד" של מיכאלנג'לו,
וכשהם סוף סוף ניצבים מול הפסל
שניהם קופאים על מקומם.
הבחור הראשון -- נקרא לו אדם --
משותק מהיופי של דמות האדם המושלמת.
הבחור השני -- נקרא לו ביל --
משותק במבוכה ונועץ מבט בדבר שיש לפסל במרכז.
אז הנה השאלה שלי אליכם:
מי משני הבחורים האלה היה צפוי יותר להצביע עבור ג'ורג' בוש,
ומי - עבור אל גור?
אין צורך בהרמת ידיים,
כי כולנו מחזיקים באותם סטריאוטיפים פוליטיים.
כלנו יודעים שזה ביל,
ובמקרה הזה הסטריאוטיפ מתאים למציאות.
זאת עובדה שליברלים נמצאים במקום גבוה יותר משמרנים
במאפיין אישיות מרכזי בשם "פתיחות להתנסות חדשה".
אנשים הפתוחים מאד להתנסויות חדשות
משתוקקים לחידוש, מבחר, גיוון, רעיונות חדשים, טיולים.
אנשים פחות פתוחים אוהבים דברים מוכרים, בטוחים ואמינים.
מי שמודע למאפיין הזה
יכול להבין הרבה חידות בהתנהגות האנושית.
למשל, להבין מדוע אמנים כל כך שונים מרואי-חשבון.
לנבא אילו ספרים הם אוהבים לקרוא,
היכן הם אוהבים לטייל
ואילו מאכלים הם מעדיפים.
כשמבינים את המאפיין הזה, אפשר להבין
מדוע מישהו יאכל במסעדה עממית -- לא שאתם מכירים מישהו כזה.
(צחוק)
המאפיין הזה מספר לנו המון על פוליטיקה.
החוקר הבולט של המאפיין הזה, רוברט מקריי, אומר,
"אנשים פתוחים נמשכים לדעות פוליטיות שמאלניות, ליברליות ומתקדמות --
"הם מעדיפים חברה פתוחה ומשתנה --
"בעוד אנשים סגורים מעדיפים דעות שמרניות, מסורתיות, ימניות".
המאפיין גם מספר לנו הרבה על סוגי הקבוצות שאנשים מצטרפים אליהן.
אז הנה תיאור של קבוצה שמצאתי באינטרנט.
איזה סוגי אנשים יצטרפו ל"קבוצה עולמית המקבלת אנשים מכל דיסציפלינה ותרבות,
"שמעוניינים בהבנה עמוקה יותר של העולם,
"ומקווים להפוך הבנה זאת לעתיד טוב יותר עבור כולנו?"
חתום על זה מישהו בשם TED.
(צחוק)
אז בואו נראה: אם פתיחות מנבאת מי יהיה ליברלי,
ואם פתיחות מנבאת מי יהפוך לחבר ב-TED
האם ניתן לקבוע שרוב האנשים ב-TED הם ליברלים ?
בואו נברר.
אבקש מכם להרים יד אם אתם ליברלים - שמאלנים -
ברוב הנושאים החברתיים שאנחנו מדברים עליהם,
או שמרנים, ואני אתן גם אפשרות שלישית
כי ברור לי שיש בקהל גם ליברטריאנים.
אז בבקשה הרימו את היד --
גם אתם, בחדר השידור הסימולטני.
שכולם יראו מי הוא מי --
בבקשה הרימו יד אם הייתם אומרים שאתם ליברלים, שמאלנים.
בבקשה הרימו יד גבוה עכשיו. בסדר.
נא הרימו יד אם אתם ליברטריאנים (דוגלים במחשבה חופשית).
בסדר. בערך עשרים.
ובבקשה הרימו יד אם הייתם אומרים שאתם ימניים או שמרנים.
אחד, שניים, שלושה, ארבעה, חמישה -- בערך שמונה או עשרה.
בסדר.
יש כאן בעצם בעיה קלה.
כי אם מטרתנו היא להבין את העולם,
לחפש הבנה עמוקה יותר של העולם,
החוסר הכללי שלנו כאן בגיוון מוסרי יקשה עלינו,
כי כשאנשים חולקים את אותם הערכים, את אותה המוסריות,
הם הופכים לקבוצה, וכשנכנסים לפסיכולוגיה של קבוצות,
זה סותם את הגולל על פתיחות מחשבתית.
כשהקבוצה הליברלית מפסידה...
[באדום: ארה"ב של קנדה בירוק: ארץ ישו]
(צחוק)
כמו שקרה ב-2004 וכמו שכמעט קרה ב-2000,
אנחנו מנחמים את עצמנו.
(צחוק)
אנחנו מנסים להסביר מדוע חצי מאמריקה הצביעו לקבוצה השניה
אנו חושבים שאולי הם התעוורו ע"י הדת או ע"י סתם טיפשות.
[באמצע: טמבליסטן]
(צחוק ומחיאות כפיים)
אז אם לדעתכם חצי מאמריקה הצביעו לרפובליקנים
כי הם התעוורו כך,
אז המסר שלי אליכם הוא שאתם כלואים במבוך מוסרי
במבוך מוסרי מסוים מאוד.
ובאומרי "מבוך", כוונתי למבוך, מטריקס פשוטו כמשמעו, כמו בסרט "המטריקס".
אבל היום באתי לתת לכם ברירה.
תוכלו לבחור לקחת את הגלולה הכחולה ולהישאר עם האשליות הנוחות שלכם
או לקחת את הגלולה האדומה,
ללמוד קצת על הפסיכולוגיה של המוסר ולחמוק מהמבוך המוסרי.
מכיוון שאני יודע...
(מחיאות כפיים)
אני מניח שזה עונה על השאלה שלי.
עמדתי לשאול מה בחרתם, אבל אין צורך.
כולכם נמצאים גבוה ב"פתיחות להתנסויות חדשות", ובכלל
נראה שיש לזה טעם טוב, וכולכם הרי אניני טעם.
בכל אופן, נלך על הגלולה האדומה.
נלמד קצת פסיכולוגיה של המוסר ונראה לאן זה לוקח אותנו.
נתחיל בהתחלה.
מהי מוסריות ומהו מקורה?
הרעיון הגרוע ביותר בכל הפסיכולוגיה
הוא הרעיון שבעת הלידה, המוח הוא לוח חלק.
הפסיכולוגיה ההתפתחותית הראתה
שילדים באים לעולם כשהם יודעים המון
על העולם הממשי והחברתי,
ומתוכנתים ללמוד דברים מסוימים בקלות רבה,
ולהתקשות בלימוד דברים אחרים.
ההגדרה הטובה ביותר שאני מכיר לטבע מוּלָד --
זה פשוט מבהיר לי דברים כה רבים --
היא של מדען המוח גארי מרקוס
שאומר, "הארגון הראשוני של המוח אינו תלוי כל כך ברכישת נסיון.
"הטבע מספק טיוטה ראשונית, שהניסיון משפר בהמשך.
"'מובנה' איננו 'בלתי ניתן לעיצוב';
"אלא 'מאורגן בהתאם להתקדמות הנסיון'."
אז מה יש בטיוטה הראשונית של המוח המוסרי?
כדי לגלות זאת, עמיתי קרייג ג'וזף ואני
עברנו על הספרות בתחום האנתרופולוגיה,
על ההבדלים התרבותיים במוסר
וגם על הפסיכולוגיה ההתפתחותית בחיפוש אחר התאמות.
מהם הדברים שמדברים עליהם בכל הדיסציפלינות,
דברים שמוצאים בתרבויות שונות ואפילו במינים שונים?
מצאנו חמש -- את חמש ההתאמות הטובות ביותר,
שאנו מכנים: "חמשת יסודות המוסר".
היסוד הראשון הוא נזק/דאגה לזולת.
כולנו כאן יונקים, לכולנו יש תכנות עצבי והורמונלי
שגורמים לנו להיקשר לזולת, לדאוג לזולת,
להרגיש חמלה כלפי הזולת, במיוחד החלשים והפגיעים.
זה מעורר בנו רגש עז מאוד נגד מי שמזיק.
על היסוד המוסרי מבוססים כ-70 אחוזים
מההצהרות המוסריות ששמעתי כאן, ב-TED.
היסוד השני הוא הגינות/הדדיות
ישנן ראיות מעורפלות
בסוגיה אם ניתן למצוא הדדיות אצל בעלי חיים,
אבל הראיות לכך בבני אדם ברורות כשמש.
הציור הזה של נורמן רוקוול נקרא "חוק הזהב",
ושמענו על כך מקרן ארמסטרונג, כמובן,
שתיארה אותו כיסודן של דתות רבות
על היסוד השני מבוססים שאר 30 האחוזים
מההצהרות המוסריות ששמעתי כאן ב-TED.
היסוד השלישי הוא קבוצתיות/נאמנות.
אנו אמנם מוצאים קבוצות בממלכת החיות --
יש שם אמנם קבוצות שיתופיות --
אבל כל הקבוצות האלו, או שהן קטנטנות או שמדובר במשפחה.
רק בקרב בני אדם אנו מוצאים קבוצות גדולות
המסוגלות לשתף פעולה ולהתקבץ לקבוצות --
אבל במקרה הזה אלה קבוצות שמתאחדות כדי להילחם בקבוצות אחרות.
זה כנראה בא מההיסטוריה הארוכה שלנו של קיום שבטי, של פסיכולוגיה שבטית
והפסיכולוגיה השבטית הזו היא כה מענגת,
שאפילו שכאשר אין לנו שבטים,
אנחנו בכל זאת יוצרים אותם, כי זה כיף.
(צחוק)
ספורט הוא למלחמה מה שהפורנוגרפיה היא למין.
אנו זוכים לממש דחפים עתיקים ביותר.
היסוד הרביעי הוא סמכות/כבוד.
כאן אתם רואים מחוות כניעה אצל שני פרטים ממינים קרובים מאוד.
אך אצל בני אדם הסמכות לא כל כך מבוססת על כוח וברוטאליות,
כמו שאצל פרימאטים אחרים
אלא יותר על כבוד מרצון,
ואפילו על אלמנטים של אהבה, לעיתים.
היסוד החמישי הוא טוהר/קדושה.
הציור הזה נקרא "אלגוריה על התנזרות"
אך טוהר אינו בהכרח קשור לדיכוי מיניות האישה.
הוא נוגע לכל סוג אידאולוגיה, כל סוג רעיון
האומרים לנו שאנו יכולים להשיג טוהר
דרך שליטה על מה שעושים עם הגוף,
דרך שליטה על מה שמכניסים לגוף.
ובעוד הימין הפוליטי עשוי להטיף הרבה יותר לטוהר מיני,
השמאל הפוליטי מרבה לעשות זאת בקשר לאוכל.
האוכל בימינו הופך לדבר שמטיפים עליו הרבה,
והרבה מזה הוא רעיונות על טוהר,
לגבי מה שמוכנים לגעת בו או להכניס לגוף.
אני מאמין שאלו חמשת המועמדים הטובים ביותר
למה שצרוב כטיוטה הראשונה במוח המוסרי.
לדעתי, אנו נולדים עם זה, או לפחות עם המוכנות ללמוד דברים אלה.
אולם כשבני, מקס, גדל בעיירת קולג' ליברלית
כיצד תתפתח אצלו הטיוטה הראשונית הזו?
וכיצד היא עתידה להיות שונה
מזו של נער שנולד מאה ק"מ דרומה מאיתנו,
בלינצ'ברג שבווירג'יניה?
הבה נחשוב על שונות תרבותית, בעזרת מטאפורה אחרת.
אם באמת פועלים במוח חמישה יסודות --
חמישה מקורות של אינטואיציה ורגשות --
אז נוכל לחשוב על המוח המוסרי
כעל מערך השוואת צליל בן חמישה תדרים
שכל אחד מהם ניתן להגדרה עצמאית.
והעמיתים שלי, בריאן נוסק וג'ס גראם, ואנוכי,
ערכנו שאלון והעלינו אותו לרשת באתר www.YourMorals.org
ועד כה, 30,000 אנשים ענו על השאלון, וגם אתם יכולים.
והנה התוצאות.
הנה התוצאות שהתקבלו מכ-23,000 אזרחים אמריקניים.
משמאל הצבתי את התוצאות של הליברלים,
מימין, של השמרנים, ובאמצע - של המתונים.
הקו הכחול מראה את ממוצע התגובות
לכל השאלות לגבי "נזק"
כמו שאתם רואים, לאנשים אכפת מנושאים של נזק ודאגה לזולת.
הם נותנים עדיפות גבוהה לאמירות כאלה
וזה נכון לכולם, אבל כפי שאתם גם רואים,
לליברלים אכפת מעט יותר מאשר לשמרנים -- הקו יורד בשיפוע
כך גם ב"הגינות".
אבל הביטו בשלושת הקווים הנותרים,
אצל הליברלים, התוצאות מאוד נמוכות.
הליברלים למעשה אומרים, "לא, זה לא מוסר.
"ל'קבוצתיות', 'סמכות', 'טוהר' אין קשר למוסר. אני דוחה אותם."
אך ככל שאנשים נעשים יותר שמרניים, הערכים מטפסים.
נוכל לומר שלליברלים יש מערך דו-ערוצי,
או מוסריות כפולת-יסודות.
בעוד שלשמרנים נוטים לחמישה יסודות, או מוסריות מחומשת-ערוצים.
מצאנו זאת בכל ארץ שבדקנו.
הנה התוצאות של 1,100 קנדים.
אני ארפרף על כמה שקופיות.
בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, מערב אירופה, מזרח אירופה,
אמריקה הלטינית, המזרח התיכון, מזרח אסיה ודרום אסיה.
שימו לב גם שבכל הגרפים האלה
השיפוע תלול יותר ב"קבוצתיות", "סמכות" ו"טוהר".
וזה אומר שבכל ארץ,
אין מחלוקת על "נזק" ו"הגינות".
כולם -- כלומר, אנו מתווכחים מה זה "הוגן" --
אבל כולם מסכימים שיש חשיבות לנזק ולהגינות.
ויכוחים מוסריים בתוך תרבויות
נסבים בעיקר על נושאים של קבוצתיות, סמכות וטוהר.
האפקט הזה הוא כל כך ברור, שמצאנו אותו בכל ניסוח של השאלה.
במחקר שביצענו לאחרונה,
שאלנו: "נניח שאתה עומד לקנות כלב.
"בחרת גזע מסויים,
"ולמדת מידע חדש לגבי הגזע.
"נניח שלמדת שהגזע המסויים הזה הוא בעל מחשבה עצמאית,
"ומתייחס לסובבים אותו כאל חברים ושווים?"
הליברלי אומר, "היי, זה נהדר!"
כי ליברלים אוהבים לומר, "לך תביא. בבקשה."
(צחוק)
אבל לשמרן זה לא כל כך מושך.
אם אתה שמרן, ולמדת שהכלב נאמן מאוד לביתו ומשפחתו,
ואינו ממהר להסביר פנים לזרים,
השמרניים חושבים שנאמנות זה טוב -- כלבים צריכים להיות נאמנים.
אבל הליברלי יחשוב שהכלב הזה רץ למועמדות במפלגה הרפובליקנית.
(צחוק)
אז אולי תאמרו, בסדר,
אלה שני הבדלים בין ליברלים ושמרניים,
אבל מה עושה את שלושת היסודות האחרים למוסריים?
האין אלה היסודות של "פחד מפני זרים", "סמכותנות" ו"טהרנות"?
מה עושה אותם למוסריים?
התשובה לכך, לדעתי, מצויה בטריפטיכון המדהים הזה של הירונימוס בוש,
"גן התענוגות הארציים."
בלוח הראשון אנו רואים את רגע הבריאה.
הכל מסודר, הכל יפה, כל האנשים והחיות
עושים מה שהם אמורים לעשות ונמצאים היכן שהם אמורים להימצא.
אבל אז, כמנהגו של העולם, דברים מתחילים להשתנות.
רואים שכולם עושים ככל העולה על רוחם,
בכל פתח של כל אדם וכל חיה אחרים.
כמה מכם עשויים לראות בכך את שנות ה-60.
(צחוק)
אבל שנות ה-60, באופן בלתי נמנע, מפנות את מקומן לשנות ה-70
והקצוות של הפתחים מכאיבים קצת יותר.
וכמובן, בוש קרא לזה "גיהנום".
הטריפטיכון הזה, שלוש הלוחות האלה,
מתאר את האמת הנצחית, לפיה הסדר נוטה לדעוך.
האמת בדבר האנטרופיה החברתית.
אך אל לכם לחשוב שזה סתם חלק מהדמיון הנוצרי,
ושלנוצרים ישנה בעיה מוזרה עם עונג,
הנה אותו סיפור, אותה התפתחות,
במאמר שפורסם בכתב העת "נייצ'ר" כמה שנים קודם לכן,
שבו ארנסט פהר וסימון גאכטר נתנו לאנשים להשתעשע בדילמה נפוצה,
במשחק שבו מחלקים לאנשים כסף,
ובכל סיבוב של המשחק,
הם יכולים לתרום כסף לקופה משותפת,
ואז מבצע הניסוי מכפיל את הסכום שבקופה,
והסכום מתחלק בין כל המשתתפים.
זאת אנלוגיה נחמדה מאוד לכל מיני סוגיות חברתיות סביבתיות
שבהן אנו מבקשים מאנשים להקריב משהו
מבלי שהם מרוויחים מההקרבה הזאת.
אבל הרצון הוא שכל אחד אחר יקריב,
אבל כולם גם מתפתים לנצל את האחרים.
בהתחלה, אנשים שיתפו פעולה במידה סבירה --
המשחק כולו נעשה בעילום שם --
בסיבוב הראשון אנשים נתנו כמחצית מכמה שיכלו לתת.
אבל מהר מאוד חשבו, "האחרים לא נותנים הרבה כמוני.
"אני לא רוצה לצאת פראייר. יותר לא אשתף פעולה."
וכך שיתוף הפעולה דועך במהרה מ"סביר למדי", ל"כמעט כלום".
אבל אז -- והנה הטריק --
פהר וגאכטר אמרו לאנשים בסיבוב השביעי,
"יודעים מה? יש חוק חדש.
"מי שרוצה, רשאי לתת חלק מכספו
"כדי להעניש אחרים שלא נתנו."
וברגע שאנשים שמעו על עניין העונש,
שיתוף הפעולה נוסק.
הוא נוסק וממשיך לעלות.
ישנם הרבה מחקרים המראים שזה עוזר מאוד לפתור בעיות שיתוף פעולה.
לא מספיק להסתמך על טוב ליבם של אנשים,
עוזר מאוד כשיש עונש כלשהו,
אפילו אם זאת רק בושה, מבוכה או רכילות,
נחוץ עונש כלשהו כדי לגרום לאנשים,
כשהם בקבוצות גדולות, לשתף פעולה ביניהם.
ישנם אפילו מחקרים עדכניים הגורסים שהדת --
להזכיר את האל, לגרום לאנשים לחשוב על האל --
במצבים מסויימים זה לעתים קרובות מוביל לשיתוף פעולה, להתנהגות פרו-חברתית יותר.
יש החושבים שדת היא רעיון שעבר התאמה
בעקבות אבולוציה תרבותית וביולוגית גם יחד
כדי לעודד גיבוש בקבוצות,
חלקית, כדי שאנשים יוכלו לסמוך זה על זה,
ולהיות יותר יעילים בתחרות נגד קבוצות אחרות.
אני חושב שזה נכון,
למרות שזה נושא שנוי במחלוקת.
אבל אני במיוחד מתעניין בדת,
במקורות הדת ובמה שהיא עושה לנו ולמעננו.
כי לדעתי, הפלא הכי גדול בעולם איננו הגרנד קניון.
הגרנד קניון הוא משהו די פשוט.
זה רק הרבה סלעים, הרבה מים ורוח, והרבה מאוד זמן,
וקיבלנו את הגרנד קניון. זה לא כזה מסובך.
הנה מה שבאמת מסובך:
שאנשים שגרים במקומות כמו הגרנד קניון,
משתפים פעולה ביניהם, או שגרים בסוואנה של אפריקה.
או בחופים הקפואים של אלסקה, וכמה מהכפרים האלו
התפתחו לערי הענק של בבל, רומא וטנוצ'טיטלאן (בירת הממלכה האצ'קית)
כיצד זה קרה?
זהו נס אמיתי שקשה בהרבה להסבירו מאשר את הגרנד קניון.
התשובה, לדעתי, היא שהם השתמשו בכל אמצעי זמין.
יצירת הקבוצות השיתופיות הללו תבעה את כל הפסיכולוגיה המוסרית שלנו
כן, צריכה להיות איכפתיות לגבי נזק לזולת,
נחוצה פסיכולוגיה של צדק.
אבל מאוד עוזר לארגן קבוצה כשיש תת-קבוצות,
וכשלאותן תת-קבוצות יש מבנה פנימי,
וכשיש איזושהי אידיאולוגיה שמצווה על האנשים
לדכא את היצר ולשאוף למטרות אציליות וראויות.
ועכשיו אנחנו מגיעים ללב המחלוקת שבין הליברלים לשמרנים.
כי הליברלים דוחים שלושה מהיסודות האלה.
הם אומרים, "לא! הבה נפאר את הגיוון במקום את החברות בקבוצות."
"הבה נפקפק בסמכות"
וגם, "החוקים האלה לא בשבילי."
לליברלים יש מניעים מאוד נאצלים לומר זאת.
סמכות מסורתית ומוסר מסורתי עלולים להיות דכאניים מאוד
ומגבילים כלפי אלה שבתחתית, כלפי נשים, כלפי חריגים.
אז הליברלים מדברים בשם החלש והמדוכא.
הם רוצים שינוי וצדק, גם במחיר תוהו.
על החולצה של הבחור הזה כתוב, "די לקטר, התחילו מהפכה."
למי שנמצא גבוה ב"פתיחות להתנסות חדשה", מהפכה זה טוב,
זה שינוי, זה כיף.
שמרנים, מצד שני, מדברים בשם המוסדות והמסורות.
הם רוצים סדר, גם במחיר מסוים מבחינת אלה שבתחתית.
התובנה הגדולה של השמרנים היא שקשה מאוד להשיג סדר.
הוא מאוד יקר וקל מאוד לאבד אותו.
כמו שאדמונד ברוק אמר, "המגבלות על האדם
"כמו גם חירויותיו צריכות להיחשב כזכויותיו."
זה נאמר לאחר התוהו של המהפכה הצרפתית.
אז כשמבינים את זה --
כשמבינים שלליברלים ולשמרנים גם יחד יש מה לתרום,
שהם יוצרים איזון בין שינוי ליציבות --
זהו לדעתי המוצא מן המבוך המוסרי.
זאת תובנה חשובה שהשיגו כל הדתות האסיאתיות.
חישבו על יין ויאנג.
יין ויאנג אינם יריבים. יין ויאנג אינם שונאים.
יין ויאנג נחוצים שניהם, כמו יום ולילה,
לתפקודו של העולם.
אותו הדבר נמצא גם בהינדואיזם.
בהינדואיזם יש הרבה אלים.
שנים מהם הם וישנו, המשמר, ושיווה, ההורס.
הדמות הזאת היא בעצם שני האלים באותו הגוף.
משמאל זהו הצביון של וישנו,
אז אפשר לראות בווישנו את האל השמרני.
ומימין רואים את הצביון של שיווה,
שיווה הוא האל הליברלי -- והם משתפים פעולה.
אפשר למצוא את אותו הדבר בבודהיזם.
שתי הפסקאות האלה מכילות, לדעתי, את התובנות העמוקות ביותר
שהשיגה אי-פעם פסיכולוגיית המוסר.
אומר מאסטר הזן סנג טסאן:
"אם ברצונך שהאמת תתייצב בבירור לפניך, לעולם אל תהיה בעד או נגד.
"המאבק בין 'בעד' ו'נגד' הוא המחלה החמורה ביותר של הנפש."
לרוע המזל, זאת מחלה שנדבקו בה רבים ממנהיגי העולם.
אבל לפני שתרגישו עליונות על ג'ורג' בוש,
בטרם תשליכו אבן, שאלו את עצמכם: האם אתם מסכימים לכך?
האם אתם מסכימים לנטוש את הקרב שבין "טוב" ל"רע"?
האם תוכלו להיות לא "בעד" ולא "נגד"?
אז מהו מוסר ההשכל? מה עלינו לעשות?
אם אתם לוקחים את התובנות הכי גדולות
של הפילוסופים והדתות של אסיה הקדומה
ומחברים אותם למחקרים האחרונים על פסיכולוגיית המוסר,
אני חושב שתגיעו למסקנה הבאה:
המוח הצדקני שלנו עוצב ע"י האבולוציה
כדי לקבץ אותנו לקבוצות נגד קבוצות אחרות
ולעוור אותנו מפני האמת.
אז מה עושים? האם אני אומר לכם לא להתאמץ?
האם אני אומר לכם לאמץ את דברי סנג טסאן ולעצור,
להפסיק את הקרב בין "בעד" ו"נגד"?
לא, בהחלט לא. אינני אומר זאת.
זאת קבוצה מדהימה של אנשים שעושים המון,
בהמון כשרון, חוכמה, אנרגיה וכסף,
כדי להפוך את העולם למקום טוב יותר, להילחם --
להילחם בעוול, לפתור בעיות.
אבל כמו שלמדנו מסמנתה פאוור ומהסיפור שלה
על סרג'יו ויירה דה מאיו,
אי-אפשר פשוט לתקוף ולומר, "אתה טועה ואני צודק."
כי, כפי שזה עתה שמענו, כל אחד חושב שהוא צודק.
הרבה מהבעיות שעלינו לפתור
הן בעיות שדורשות מאיתנו לשנות אנשים אחרים.
וכדי לשנות אנשים אחרים, דרך טובה בהרבה לעשות זאת
היא קודם כל להבין מי אנחנו;
שנבין את פסיכולוגיית המוסר שלנו,
שנבין שכולנו חושבים שאנחנו צודקים;
ואז לצאת מזה --
ולו רק לרגע, לצאת מזה -- כמו שאומר סנג טסאן.
לצאת מחוץ למבוך המוסר,
פשוט לנסות לראות זאת כמאבק בעיצומו
שבו כולם חושבים שהם צודקים,
ולכולם יש לפחות סיבות לכך -- אפילו אם אינך מסכים איתם --
כל אחד רואה הגיון מסויים במה שהוא עושה.
צאו מזה.
וזהו הצעד החיוני הדרוש כדי לטפח ענווה מוסרית,
כדי לצאת מהצדקנות העצמית שהיא המצב האנושי הנורמלי.
חישבו על הדלאי למה.
חישבו על הסמכות המוסרית הכבירה של הדלאי למה:
היא נובעת מהענווה המוסרית שלו.
אז לדעתי מוסר ההשכל - מוסר ההשכל של ההרצאה שלי,
ולדעתי, מוסר ההשכל של TED,
הוא שמדובר בקבוצה עם מעורבות מלאת-להט
שמחוייבת לשנות לטובה את העולם.
אנשים כאן מעורבים באופן נלהב
בנסיון להפוך את העולם למקום טוב יותר.
אבל ישנה גם מחוייבות נלהבת לאמת.
ולדעתי, התשובה היא להשתמש במחוייבות נלהבת זאת לאמת
כדי לנסות ליצור עתיד טוב יותר עבור כולנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)