Dejme tomu, že se dva američtí přátelé
jedou podívat na Michelangelova Davida.
Když sochu uvidí, oběma jim vezme dech.
Jeden z nich, říkejme mu Adam, je unesen nádherou dokonalého těla.
Ten druhý, říkejme mu Bill, je pohoršen tím,
že je socha uprostřed obnažená.
Co myslíte, kdo z těch dvou bude spíš volit George Bushe
a kdo Ala Gorea?
Všichni známe politické stereotypy a tak je nám všem jasné,
že pro Bushe hlasuje Bill.
A stereotyp v tomto případě odpovídá realitě.
Liberálové se oproti konzervativcům skutečně vyznačují větší měrou
otevřenosti vůči zážitkům.
Lidé otevření vůči zážitkům rádi cestují, prahnou po novotách a různorodosti.
Jejich protipólem jsou lidé, kteří si cení prověřených, spolehlivých věcí.
Tato dichotomie mimo jiné objasňuje,
proč se umělci tolik liší od účetních.
Umožňuje nám odhadnout, co kdo čte, kam cestuje
a co rád jí.
Objasní vám, proč má někdo rád restaurace Applebee,
i když sami nikoho takového neznáte.
(Smích.)
Totéž se týká i politiky.
Výzkumník Robert McCrae říká:
"Otevření lidé mají blíž k liberálním, progresivním, levicovým názorům,"
mají rádi otevřenou společnost a změny,
"kdežto uzavření lidé preferují konzervativní, tradiční, pravicové názory."
A podle toho si lidé vybírají i komunity, například na internetu.
Jaký typ člověka se asi přidá ke "globálně otevřené komunitě,
která se snaží hlouběji pochopit svět, a tím zlepšovat naši budoucnost,"
jak píše jakýsi TED?
(Smích.)
Zkusme to otestovat. Otevření lidé bývají liberálové.
TEDsteři bývají otevření lidé.
TEDsteři by tedy měli být liberálové.
Přesvědčme se o tom. Budeme hlasovat,
kdo je levicový či středový liberál,
kdo je konzervativec a do třetice, kdo je libertarián.
Zvedněte tedy ruku, ať vidíme, kdo z vás tady
je levicový nebo středový liberál.
Zvedněte prosím ruku.
Dobře.
Teď ať zvednou ruku libertariáni.
Dobře, asi 25.
A teď pravicoví nebo středoví konzervativci.
Raz, dva, tři.. Asi deset.
Fajn.
Jenže tohle je problém.
Protože pokud chceme hlouběji pochopit svět,
potřebujeme větší morální diverzitu.
Z lidí, kteří sdílejí morální hodnoty, se stává tým.
Jenže psychologie týmu brání otevřenému myšlení.
Když tým liberálů prohraje, jako v r. 2004,
hledáme pro to vysvětlení.
(Smích.)
Proč půl Ameriky hlasovalo pro ty druhé?
Říkáme si, že je zaslepilo náboženství
nebo že jsou prostě hloupí.
(JEŽÍŠ-LANDIE; BLBOSTÁN)
(Smích a potlesk.)
Jenomže pokud si myslíte,
že půlka Ameriky volila Republikány,
protože je tak zaslepená,
pak jste uvízli v pasti morálního "Matrixu".
Stejně jako ve filmu "Matrix" vám ale dám možnost volby.
Modrá pilulka vás nechá spokojeně žít v bludu.
Červená pilulka vás s pomocí psychologie morálky probudí.
A protože vím...
(Potlesk.)
Dobře, asi už je jasné, kterou pilulku si vezmete.
Jste otevření zážitkům a sbíhají se vám sliny na červenou pilulku.
Takže se pusťme do psychologie morálky.
Co to tedy morálka je a odkud se bere?
Zapomeňte na představu, že mysl novorozence je prázdný list.
Vývojová psychologie ukázala, že se dětí rodí s nemalými znalostmi
fyzického i sociálního světa.
Jsou naprogramované, aby si některé věci velmi rychle osvojily.
Hodně nám o tom řekne skvělá definice vrozenosti
od neurovědce Garyho Marcuse:
"Počáteční uspořádání mozku není až tak závislé na zkušenosti.
Zkušenost jen vylepšuje to, co přednastavila příroda.
Přednastavené se může měnit, ale předchází to zkušenosti."
Jak je tedy přednastavena morálka?
S kolegou Craigem Josephem jsme hledali odpověď v textech o antropologii,
rozdílnosti kultur a evoluční psychologii.
Co společného lze nalézt napříč různými disciplínami a kulturami?
My našli pět společných, základních zdrojů morálky.
První je "péče o slabé".
Díky neurálním a hormonálním mechanismům
si vytváříme citové vazby.
Cítíme soucit, zvláště se slabými.
A pobuřuje nás, když někdo někomu ubližuje.
Důraz na péči o slabé zaznívá asi v 70 % morálních apelů na TEDu.
Druhým základem je "férovost na obě strany".
U zvířat jsou důkazy o férovosti sporné,
ale u lidí je to zcela zřejmé.
Takzvané "zlaté pravidlo", jak víme od Karen Armstrongové,
je základem mnoha náboženství.
30 % morálních apelů na TEDu se opírá o tento základ.
Třetím základem je "oddanost skupině".
Mezi zvířaty jsou skupiny, které spolupracují,
ale buď jsou malé, nebo jsou to sourozenci.
Jen lidé vytvářejí velké skupiny schopné spolupráce.
I když někdy za účelem boje s jinými skupinami.
Je to asi dáno dlouhou historií kmenového soužití.
Kmenová mentalita nás stále láká.
Dokonce si kmeny uměle vytváříme. Baví nás to.
(Smích.)
Sport se má k válce jako pornografie k sexu.
Hlásí se v něm ke slovu pradávné pudy.
Čtvrtým základem je "autorita a úcta".
Tohle jsou gesta pokory.
Na rozdíl od primátů se u lidí autorita tolik nezakládá na síle.
Lidé si někoho váží dobrovolně a občas je s tím spojena i láska.
Pátým základem je "čistota a posvátnost".
Tohle je obraz "Alegorie cudnosti".
Ale čistota neznamená jen potlačení ženské sexuality.
Jde o jakoukoli ideologii,
kde ctnost obnáší kontrolu nad tělem
a tělesnými požitky.
Politická pravice sice moralizuje o sexu,
ale levice zase často moralizuje o jídle.
Obojí souvisí s myšlenkou čistoty toho, co tělesně přijímáme.
Těchto pět základů odráží morální přednastavení naší mysli.
Je to východisko, z něhož se rodí různé morálky.
Můj syn Max vyrůstá v liberálním prostředí.
Proč to ovlivní jeho morálku?
Proč bude mít jiné názory než někdo,
kdo vyroste o 60 km jižněji? Objasním to metaforou.
Morální složka mysli zahrnuje pět systémů.
Představte si to jako ekvalizér,
u kterého lze různě měnit pět parametrů.
Spolu s kolegy Brianem Nosekem a Jessem Grahamem
jsme na stránce www.YourMorals.org zveřejnili jistý dotazník.
Zatím ho vyplnilo 30 tisíc lidí. Můžete taky.
Tady jsou výsledky od 23 000 Američanů.
Nalevo jsou liberálové, napravo konzervativci,
uprostřed umírnění.
Modrou barvou je znázorněno, jak lidé oceňují péči o slabé.
Jak vidíte, péče o slabé je prioritou úplně pro každého,
ale liberálům na ní záleží o něco víc než konzervativcům.
Totéž platí o férovosti.
Ale ostatních tří hodnot si liberálové moc necení.
Jako by tvrdili,
že skupinovost, autorita a čistota do morálky nepatří.
Konzervativci to vidí opačně.
Jako by liberálové měli jen dva parametry morálky,
zatímco konzervativci jich mají pět.
Stejné výsledky máme z Kanady i z dalších oblastí.
Velká Británie, Austrálie, Nový Zéland, západní Evropa, východní Evropa,
latinská Amerika, Blízký Východ, východní Asie, jižní Asie.
Linie představující skupinovost, autoritu a čistotu jsou vždycky strmější.
Nikde tedy nepanuje neshoda ohledně péče o slabé a férovosti.
Všichni souhlasí, že péče o slabé a férovost jsou důležité.
Názory na skupinovost, autoritu a čistotu se ale rozchází.
A to bez ohledu na to, jak formulujeme otázky.
Dejme tomu, že si například pořizujete psa.
A objevíte psí rasu, která je nezávislá a bere majitele
jako rovnocenného přítele. Liberál si řekne: "Paráda!"
Protože liberálové rádi říkají: "Aport, prosím."
(Smích.)
Konzervativce ale taková rasa neláká.
Chce psa absolutně oddaného rodině, který se nelísá k cizím lidem.
Dobrý pes má být oddaný.
Ale liberálovi takový pes přijde jako kandidát za republikány.
(Smích.)
Možná si říkáte: dobře, ty rozdíly platí.
Ale co je na nich morálního?
Nejsou spíš zdrojem xenofobie, autoritářství a puritánství?
Odpověď podle mě skýtá triptych Hieronyma Bosche
"Zahrada pozemských rozkoší".
První část je svět krátce po stvoření.
Všechno má řád, vše je krásné, všichni dělají, co mají.
Ale to se vzápětí změní.
Lidé si dělají, co chtějí. Jsou seuxálně nezřízení.
Někdo v tom možná pozná 60. léta.
(Smích.)
Jenže po 60. létech přijdou léta 70.
A za nezřízenost se platí bolestí.
Podle Bosche takhle vypadá peklo.
Tento triptych vyjadřuje věčnou pravdu,
že řád má tendenci se hroutit. Pravdu sociální entropie.
Není to jen produkt prudérní křesťanské představivosti.
Totéž tvrdí článek, který vyšel před pár lety v "Nature".
Výzkumníci Fehr a Gachter nechali lidi hrát hru,
kde jim dali peníze
a oni v každém kole část vkládali do banku.
Obnos se pak zdvojnásobil a rovným dílem přerozdělil.
Je to pěkná paralela k problematice životního prostředí.
Každý by se měl něčeho vzdát, aby vydělali všichni.
Ale vždycky se najdou vyčůránci.
Ta hra je anonymní a ze začátku všichni vcelku spolupracují.
V prvním kole vkládají asi půlku svých peněz.
Jenže vidí, že někteří dávají míň. A nechtějí být za hlupáky.
Takže míra spolupráce rychle klesá téměř na nulu.
Jenže v 7. kole Fehr a Gachter hráčům řekli:
"Odteď můžete kohokoli, kdo nespolupracuje,
za určitý poplatek potrestat."
A jakmile se objevila možnost trestu,
míra spolupráce začala prudce růst.
Potvrzují to i další studie. Spoléhat na dobrou vůli nestačí.
Trest pomáhá.
I kdyby šlo jen o trest formou společenského znemožnění.
Bez toho spolupráce nenastane.
Nedávné studie ukazují, že když lidem připomínáte Boha,
budou v některých situacích jednat víc prosociálně a kooperativně.
Náboženství je podle některých vědců kulturní i biologická adaptace,
díky níž se skupina víc semkne a lépe soupeří s jinými skupinami.
Podle mě je to asi pravda, i když ne každý s tím souhlasí.
Náboženství a jeho původ i přínos mě každopádně velmi zajímá.
Největším divem světa totiž není žádný Grand Canyon.
K jeho vzniku stačí, když máte dost kamení, vody a času.
Nic složitého.
Hůř ale vysvětlíte, proč na místech jako Grand Canyon
žijí a spolupracují lidé.
Totéž platí o africké savaně či zamrzlé Aljašce.
A jak z takových vesniček vznikne Babylón, Řím či Tenotichtlán?
Jejich vznik se vysvětluje mnohem hůř než Grand Canyon.
Bylo třeba, aby lidé maximálně využili své morální kapacity.
Ano, péče o slabé a spravedlnost je důležitá.
Ale taky pomáhá, když má skupina vnitřní řád a strukturu
a ideologii, která lidi ponouká sledovat vyšší cíle.
A v tom je jádro neshody mezi liberály a konzervativci.
Liberálové tři z morálních základů odmítají.
Oslavují rozmanitost, nikoli skupinovost.
Zpochybňují autority. Odmítají zákony regulující sexualitu.
A dělají to z dobrých pohnutek.
Tradiční morálka může utlačovat či omezovat ženy
nebo lidi, kteří nezapadají.
Liberálové se staví za utlačované. Chtějí změnu a spravedlnost,
i když tím riskují chaos.
Chtějí revoluci, protože je to změna, zábava.
Konzervativci si zase cení institucí a tradic.
Chtějí pořádek, i když to může někoho omezovat.
Správně pochopili, že pořádek má svou hodnotu
a že se snadno hroutí.
Jak řekl Edmund Burke: "To, co se nesmí,
patří k právům člověka stejně jako to, co se smí."
Jak liberálové, tak konzervativci mají čím morálně přispět.
Zajišťují rovnováhu mezi změnou a stabilitou.
Pokud to pochopíme, vystoupíme z morálního Matrixu.
Skvěle to pochopila všechna asijská náboženství.
Vzpomeňme na jin a jang. To nejsou žádní nepřátelé.
Aby svět fungoval, jsou potřeba oba, jako den a noc.
Tentýž princip ztělesňuje v hinduismu dvojice bohů
Višnu (uchovatel) a Šiva (ničitel).
Na tomhle obrázku jsou oba v jednom těle.
Levá část je Višnu, konzervativní bůh.
Pravá část je Šiva, liberální bůh.
A oba spolupracují.
Totéž v budhismu.
Následující verše dospěly asi k nejhlubšímu poznání
psychologie morálky.
Zenový mistr Seng-cchan říká:
"Chceš-li vidět čistou pravdu, nebuď zaujatý pro ani proti.
Svár mezi pro a proti je nejhorší nemoc mysli."
Bohužel má dnes tuhle nemoc řada světových vůdců.
Ale než odsoudíte George Bushe,
položte si otázku,
zda sami dokážete nebýt ani pro, ani proti.
Proč to říkám? Co byste tedy měli dělat?
Z nejhlubších poznatků asijské filosofie
a moderní psychologie morálky lze vyvodit následující.
Náš smysl pro morálku je výtvor evoluce.
Umožňuje nám sjednotit se proti konkurenci.
Ale zastírá nám pravdu.
Máme se tedy přestat snažit?
Máme přijmout Seng-cchana a přestat bojovat pro či proti?
Ne, to rozhodně ne.
TEDsteři jsou skvělá skupina.
Svým nadáním, energií i penězi se snaží zlepšovat svět.
Bojovat s tím, co je špatně. Řešit problémy.
Samantha Power nám tu však vyprávěla příběh
o Sergiu Vieirovi de Mellovi,
z něhož plyne, že si nemůžeme přivlastňovat pravdu.
Každý si myslí, že pravdu má on.
Abychom některé problémy vyřešili, musíme ostatní lidi změnit.
Ale toho nejlíp dosáhneme, když si uvědomíme
omezení a relativitu našich morálních názorů.
Vystupme jako Seng-cchan aspoň na chvíli z morálního Matrixu.
Vnímejme vše jako střet, v němž si každý myslí, že má pravdu,
a má k tomu své důvody, i když s nimi nesouhlasíte.
Vystupte. To je nejzákladnější krok k morální pokoře.
K rezignaci na morální povýšenost.
Vzpomeňte na mimořádnou morální autoritu Dalajlámy,
která plyne z jeho morální pokory.
Smyslem mého vystoupení a celého TEDu
je odhodlanost měnit svět k lepšímu.
Všichni lidé tady se odhodlaně snaží zlepšovat svět.
Zároveň jsme ale odhodláni poznávat pravdu.
A právě naše odhodlání poznávat pravdu by nás mělo vést
k lepší budoucnosti pro nás pro všechny.
Děkuji.
(Potlesk.)