У мене є до вас запитання:
Ви релігійні?
Будь ласка, підніміть руку,
якщо ви вважаєте себе релігійною людиною.
Давайте поглянемо... Я б сказав, десь 3-4 відсотки.
Я й не знав, що на конференції TED приходить так багато вірян.
(Сміх)
Гаразд, тоді наступне питання:
Чи вважаєте ви себе духовними
в тій чи іншій формі? Підніміть руку.
Гаразд, це більшість.
Мій сьогоднішній виступ присвячений
основній, чи одній з основних причин того,
чому більшість людей вважають себе
духовними в тій чи іншій формі.
Мій нинішній виступ стосується самотрансценденції.
Один з основних фактів щодо людського існування такий:
іноді здається, що власне его випаровується.
І коли це стається,
відчуття просто екстатичні
і ми шукаємо високих метафор
щоб передати ці відчуття.
Ми кажемо
про піднесення, прорив до чогось вищого.
Справді, такі абстрактні матерії, як ця важко збагнути
без хорошої конкретної метафори.
Отож я хочу запропонувати таку метафору.
Уявіть, що наша свідомість - це будинок з багатьма кімнатами,
більшість із яких ми добре знаємо.
Але іноді раптом наче з'являються двері,
невідомо звідки,
і за ними відкриваються сходи.
Ми піднімаємося ними
і переживаємо стан зміненої свідомості.
У 1902 році відомий американський
психолог Вільям Джеймс
описав багато різновидів релігійного досвіду,
зібравши чималу підбірку різних випадків.
Він наводив слова представників кожного із
розмаїтих типів релігійного досвіду.
На мене чи не найбільше враження
справив випадок Стівена Бредлі, юнака,
який у 1820 році побачив, як він вважав, Ісуса.
І ось що Бредлі про це розповів.
(Музика)
Стівен Бредлі: Я подумав, що побачив Спасителя у людській подобі,
це тривало приблизно секунду.
Він простягнув руки,
немов промовляючи до мене: "Йди за мною".
Наступного дня я відчував таку тремтливу радість,
моє щастя було таким величезним, що я висловив бажання померти.
Цей світ був замалий для моїх почуттів.
До цього часу
я був егоїстичним та самовдоволеним.
Але тепер я бажаю блага для всього людства,
і зі щирим серцем
можу пробачити своїм найзапеклішим ворогам.
Гайдт: Зауважте,
як дріб'язкове, моралістське "я" Бредлі
просто відмирає, піднімаючись сходами.
І на цьому вищому рівні
він сповнюється любов'ю та прощенням.
Численні релігії знайшли чимало способів
допомогти людям піднятися цими сходами.
Деякі долають его за допомогою медитації.
Інші використовують психоделічні засоби.
Це з ацтекського манускрипту 16 століття, де зображений чоловік
що збирається з'їсти галюциногенний гриб,
і в той же момент бог підніме його нагору сходами.
Інші вдаються до танців, кружляючи
і крутячись, щоб досягти самотрансценденції.
Але піднятись цими сходами, можна і без релігії.
Багато людей досягають самотрасценденції завдяки природі.
Інші долають своє его на рейв-вечірках.
Але найдивовижніше місце для цього - це війна.
Чимало книг про війну
містять спільну думку:
ніщо так не згуртовує людей,
як війна.
І це згуртовування відкриває можливість
надзвичайного досвіду подолання свого "я".
Я поставлю вам уривок
із книги Глена Грея.
Грей був солдатом американської армії в Другій світовій війні.
А після війни він опитав багатьох інших солдатів,
і написав про те, що вони переживали в бою.
Ось ключовий уривок,
в якому він, по суті, описує сходи.
(Відео) Глен Грей: "Багато ветеранів погодяться,
що досвід спільних зусиль у битві
був найвищою точкою їхнього життя.
"Я" непомітно переходить у "ми",
"моє" стає "нашим",
а особиста віра
втрачає своє ключове значення.
Я переконаний, що це не що інше,
ніж гарантія безсмертя,
котра дозволяє в такі моменти
відносно легко жертвувати собою.
Я можу полягти на полі бою, але я не помру,
адже те, що для мене найважливіше, йтиме далі
і житиме в товаришах,
за яких я віддав своє життя.
Гайдт: Отже, спільним для всіх цих випадків
є те, що власна особистість начебто тоншає, тане,
і від цього стає добре, просто чудово,
і це зовсім не схоже на будь-які відчуття зі звичайного життя.
Це викликає піднесення.
Ідея, яку ми щойно розглянули, була провідною в роботах
видатного французького соціолога Еміля Дюркгейма.
Дюркгейм навіть назвав нас Homo duplex,
або дворівневою людиною.
Нижній рівень він назвав профанним, або ж мирським.
Нині "мирський" є антонімом до "священного", але "мирський"
також означає "звичайний", "банальний".
У повсякденному житті ми існуємо як індивіди.
Ми хочемо задовольнити свої індивідуальні бажання,
намагаємося досягти особистих цілей.
Але іноді стається щось таке,
що викликає принциповий поворот.
Індивіди об'єднуються
в команду, в рух, в націю, і ці об'єднання є чимось
набагато більшим за просту суму всіх частин.
Дюркгейм назвав це рівнем священного,
оскільки вважав, що призначення релігії -
об'єднати людей в групу,
в моральну спільноту.
Дюркгейм вважав, що все, що нас об'єднує,
набуває духу святості.
І як тільки люди згуртовуються навколо
якогось священного об'єкта або цінності,
вони починають діяти як команда і відстоюють священне в бою.
Дюркгейм писав
про ряд глибоких колективних емоцій,
що завершують це чудо E pluribus unum,
утворення групи з окремих особистостей.
Подумайте про колективну радість у Британії
у день, коли закінчилася Друга світова.
Подумайте про колективний гнів на площі Тахрір,
який скинув диктатора.
І згадайте колективну скорботу
в Сполучених Штатах,
яку ми всі відчули, яка нас згуртувала,
після 11 вересня.
Тому дозвольте мені підсумувати сказане досі.
Я вважаю, що здатність до самотранценденції
належить до основних складових людського буття.
Я пропоную метафору
сходів у мозку.
Я кажу, що ми Homo duplex,
і що ці сходи піднімають нас із мирського рівня
на рівень священного.
Коли ми піднімаємося сходами,
власні інтереси зникають,
ми стаємо набагато менш корисливими,
натомість почуваємося кращими,
шляхетнішими і, в певному сенсі, піднесеними.
І для соціальних дослідників, до яких я належу,
тут криється запитання на мільйон:
чи є ці сходи
наслідком нашого еволюційного розвитку?
Чи є це продуктом природнього відбору,
на зразок наших рук?
Чи це збій, помилка в системі,
може, ці всі релігійні штуки - це лише
результат збоїв у функціонуванні мозку - наприклад, Джил під час
інсульту заодно отримує релігійний досвід,
і цей досвід - просто помилка?
Ну, багато вчених, що досліджують релігію, поділяють цей погляд.
Нові Атеїсти, наприклад,
доводять, що релігія - це набір мемів,
типу мемів-паразитів,
які проникають в наші мізки і змушують нас
робити божевільні вчинки, з релігійних мотивів, як, наприклад,
саморуйнівні дії терористів-смертників.
Більше того,
хіба втрата себе може бути
чимось добрим для нас?
Як може бути проявом адаптивної поведінки
для будь-якого організму
відмова від власного інтересу?
Я спробую це показати.
В праці "Походження людини"
Чарльз Дарвін значну увагу
присвятив еволюції моралі -
як вона виникла, чому ми дотримуємось моралі.
Дарвін зауважив, що багато наших чеснот
дають небагато користі особисто для нас,
але вони дуже корисні для людських груп.
Він розглянув сценарій, у якому
двоє доісторичних племен
вступають у контакт і боротьбу.
Він пише: "Якщо в одному племені буде
багато сміливих, альтруїстичних
і відданих членів, які завжди готові
допомогти і захистити своїх одноплемінників,
це плем'я виявиться успішнішим,
і здобуде перемогу над іншим".
Далі він стверджує:
"Егоїстичні і конфліктні люди не зможуть
співпрацювати, а без співпраці
ніде неможливо досягти успіху".
Іншими словами,
Чарльз Дарвін підкреслював
роль групового відбору.
Впродовж минулих 40 років ця ідея вважалась дуже контроверсійною,
але схоже, цього року до неї знову зріс інтерес,
особливо після книги Е.О.Вілсона, у якій він наводить
вагомі аргументи на користь того,
що людина, як і декотрі інші види,
є результатом групового відбору.
Але насправді відбір доречніше було б
розглядати як багаторівневий.
Обміркуймо ситуацію,
коли конкуренція існує водночас в межах групи і між групами.
Наприклад, ось університетська команда з веслування.
В межах таких команд
існує змагання.
Адже учасники конкурують між собою,
і найповільніші та найслабші гребці зрештою вилітають з команди.
Лише найсильніші стануть професійними спортсменами.
І, може, тільки хтось один проб'ється на Олімпійські ігри.
Отож, у межах команди
інтереси кожного гравця суперечать інтересам інших гравців.
Й іноді для когось із них
було б вигідно спробувати нашкодити
декому зі своїх товаришів.
Наприклад, виставити головного конкурента
в невигідному світлі перед тренером.
Але ця конкуренція
між членами однієї команди
супроводжується іншою конкуренцією - змаганням між командами.
І члени однієї команди, яка змагається з іншими командами,
не мають іншого вибору, ніж співпраця,
адже всі вони сидять в одному човні.
Вони зможуть виграти лише за умови,
якщо дружно працюватимуть як одна команда.
І хоча це звучить тривіально,
але тут є глибока еволюційна мудрість.
Головний аргумент проти групового відбору
полягає у тому, що, звісно,
дуже добре, коли члени групи працюють на спільне благо,
але у ситуації, де успіх залежить
від спільних зусиль, альтруїсти будуть в гіршому становищі,
ніж ті, хто не напружується, "виїжджаючи" на зусиллях інших.
Я це спробую проілюструвати.
Уявімо групу невеликих організмів -
неважливо, яких саме - це можуть бути бактерії чи хом'яки,
і припустимо, члени цієї маленької групи націлені на співпрацю.
Це чудово. Вони захищають один одного,
разом працюють, і в результаті спільний добробут зростає.
Далі ви побачите, що в цій моделі
члени групи ростуть внаслідок взаємодії, а коли їхній розмір
подвоюється, вони розмножуються поділом,
так росте і відтворюється їхня популяція.
Далі, припустимо, що один з членів групи зазнав мутації,
Ця генетична мутація призвела до того,
що в нього виникла егоїстична стратегія.
Він почав використовувати інших.
Ви бачите, що після взаємодії синього і зеленого члена групи
зелений став більшим, а синій - меншим.
А далі все відбувається таким чином.
На початку є лише один зелений,
взаємодіючи з іншими,
він отримує прибуток, чи очки, чи їжу.
І невдовзі альтруїстів меншає,
вони витісняються егоїстами.
Якщо група не зможе вирішити проблему експлуатації егоїстами,
вона не зможе скористатись плодами співпраці,
і груповий відбір не зможе розпочатись.
Але проблему егоїстів можна вирішити,
це не так складно зробити.
Насправді, природа багато разів успішно її вирішувала.
І улюблене рішення природи -
щоб всі опинились в одному човні.
Наприклад,
чому мітохондрія у кожній клітині
має власну ДНК,
яка цілком відокремлена від ДНК ядра клітини?
Це тому, що колись вони були
окремими незалежними бактеріями,
а згодом вони об'єднались
і утворили суперорганізм.
Так чи інакше - може, одна бактерія поглинула іншу, ми не дізнаємось, чому -
але коли навколо них утворилась мембрана,
вони виявились в межах однієї мембрани,
і тепер весь добробут, створений поділом праці,
великий розмір, створений кооперацією,
опиняються всередині мембрани,
і утворюється суперорганізм.
А зараз змоделюємо ситуацію інакше,
коли один з таких суперорганізмів
потрапляє в популяцію егоїстів, "сачків" і шахраїв,
і подивимось, що станеться.
Суперорганізм опиняється у виграші,
адже він більший, потужніший і ефективніший,
тож він може отримати ресурси,
залишивши зелених - егоїстів і шахраїв - у програші.
І невдовзі вся популяція
складатиметься з такого типу суперорганізмів.
Те, що я вам щойно показав,
іноді називають основним переходом
в історії еволюції.
Дарвінівські закони продовжують працювати,
але з'являється гравець іншого типу,
і це суттєво змінює ситуацію.
Цей перехід - не одноразовий вибрик природи,
який стався тільки з якимись бактеріями.
Він повторився знов
близько 120-140 мільйонів років тому,
коли декотрі окремі оси
почали створювати невеликі, примітивні
гнізда і мешкати роєм.
Коли декілька ос разом жили у спільному гнізді,
їм хоч-не-хоч доводилось співпрацювати,
адже водночас вони мусили конкурувати
з іншими роями.
Перемогу здобували найбільш згуртовані рої,
цілком згідно з Дарвіном.
Ці первісні оси дали поштовх
до появи бджіл та мурашок,
які широко розповсюдились на планеті
і змінили біосферу.
І цей поворот повторився знов,
ще більш вражаюче,
приблизно півмільйона років тому,
коли наші власні предки
зробили ставку на культуру.
Вони гуртувались навколо спільного вогнища,
у них виник поділ праці,
вони почали розмальовувати свої тіла, розвинули говірки,
і зрештою почали поклонятись богам свого племені.
Належність до одного племені означала,
що вони могли скористатись плодами спільних зусиль.
І вони відкрили наймогутнішу силу
з усіх, відомих на планеті -
силу людської співпраці -
і цю силу можна було використати
як для творчості, так і для руйнації.
Звісно, людські групи аж ніяк
не такі згуртовані, як бджолині рої.
В певні моменти спільноти людей можуть нагадувати бджолиний рій,
але згодом вони тяжіють до розпаду.
Ми кооперуємося в інший спосіб, ніж бджоли чи мурашки.
Насправді, часто, як ми це не раз бачили
під час численних революцій Арабської весни,
часто розкол відбувається за релігійною ознакою.
Тим не менш, коли люди збираються
і об'єднують свої зусилля в єдиному пориві,
вони можуть звернути гори.
Подивіться на людей на цих фото.
Ви вважаєте,
вони керуються особистим інтересом?
Чи ними рухає інтерес спільноти,
який вимагає забути про себе
і стати просто частиною цілого?
Гаразд, це була моя промова,
виголошена відповідно до стандартів TED.
А зараз я стисло викладу її зміст
за три хвилини,
згадавши всі ключові аспекти.
(Музика)
(Відео) Джонатан Гайдт: У нас, людей, існує
чимало різновидів релігійного досвіду,
як це показав Вільям Джеймс.
Один із найпоширеніших - це підйом нагору невидимими сходами,
і вихід за власні межі.
Ці невидимі сходи піднімають нас
від звичайного досвіду життєвої рутини
нагору, де у житті відчувається святість,
глибокий зв'язок з чимось більшим.
Ми також Homo duplex, дворівневі люди,
як це пояснив Дюркгейм.
Ми є Homo duplex, бо виникли
в результаті багаторівневого відбору,
на що вказував Дарвін.
Я не певен, що ці невидимі сходи
є еволюційною перевагою, а не помилкою,
але якщо це таки еволюційна перевага,
то її наслідки дуже значущі.
Якщо це еволюційна перевага,
тоді релігія вбудована в еволюцію людини.
Це не означає, що виявом еволюції
є приєднання до організованих релігій.
Вони виникли дуже недавно.
Я маю на увазі, що виявом еволюції
є здатність відчувати благоговіння,
об'єднуватись з іншими в команди
навколо об'єктів, людей чи ідей,
які ми вважаємо священними.
Ось чому політика так спирається на спільноти.
Політика частково профанна, у ній є місце для особистих інтересів,
але вона також пов'язана зі священним.
Вона дає можливість об'єднатись з іншими
задля реалізації моральних ідеалів.
Вона стосується вічної боротьби добра і зла,
і ми віримо, що ми на боці добра.
І, що найважливіше,
якщо ці невидимі сходи реальні,
це дозволяє пояснити постійну приховану
невдоволеність сучасних людей.
Адже люди, певною мірою, належать
до згуртованих істот, на кшталт бджіл.
Ми бджоли. Але в епоху Просвітництва ми залишили вулик.
Ми зруйнували старі інституції
і надали свободу пригнобленим.
Наша творчість змінила планету
і створила величезне багатство й комфорт.
В сучасному світі ми вільно літаємо, наче
окремі бджоли, насолоджуючись свободою.
Але іноді ми ставимо собі питання:
Оце і все?
Що мені робити зі своїм життям?
Чого мені бракує?
Бракує те, що ми залишаємося Homo duplex,
але сучасне секулярне суспільство націлене
на задоволення наших нижчих, профанних потреб.
На рівні цих потреб воно нам справді дарує значний комфорт,
наприклад, згадайте свій відпочинок в розважальному центрі.
Та один з найбільших викликів
сучасного життя - це знайти сходи серед усього цього безладу,
і, діставшись на вершину,
зробити щось добре і шляхетне.
Я бачу це бажання у своїх студентів з університету Вірджинії.
Усі вони прагнуть знайти якусь справу,
якій вони могли б повністю присвятити себе.
Всі вони шукають свої сходи.
І це дає мені надію,
що люди не цілком зациклені на собі.
Більшість людей прагнуть подолати свою обмеженість
і стати частиною чогось більшого.
І це пояснює надзвичайну актуальність
однієї простої метафори,
висловленої приблизно 400 років тому.
"Людина не є островом,
відрізаним від інших.
Кожна людина - шматочок континенту,
частина цілого".
Дж.Г.: Дякую.
(Оплески)