Imam pitanje za vas:
Jeste li religiozni?
Molim da sada podignete ruku,
ako se smatrate religioznom osobom.
Da vidimo, rekao bih da vas je tri ili četiri posto.
Nisam imao pojma da imamo toliko vjernika na TEDovoj konferenciji.
(Smijeh)
U redu, evo još jednog pitanja:
Smatrate li se duhovnim osobama
na bilo koji način, u bilo kojem obliku ili formi? Podignite ruku.
U redu, to je većina.
Moj je današnji govor
o glavnom razlogu ili jednom od glavnih razloga
zašto većina ljudi sebe smatra duhovnim osobama
na neki način, u nekom obliku ili formi.
Moj je današnji govor o samouzvišenju.
To je osnovna činjenica ljudskosti
da se ono 'ja' ponekad jednostavno izgubi.
A kada se to dogodi,
osjećamo se ushićeno
i posežemo za metaforama dobrog i lošeg
kako bismo objasnili te osjećaje.
Govorimo o uzvišenju
ili uzdizanju.
Veoma je teško razmišljati o bilo čemu apstraktnom poput ovog
bez neke dobre, konkretne metafore.
Ovdje je metafora koju vam danas nudim.
Razmislite o umu na način kao da ste u kući s mnogo soba,
s kojima smo većinom upoznati.
Ali ponekad se čini kao da nam se vrata
pojave niotkuda
i odvedu nas do stubišta.
Uspemo se stubama
i doživimo stanje izmijenjene svijesti.
1902. godine,
veliki američki psiholog William James
pisao je o mnogim raznovrsnostima religijskog iskustva.
Skupio je razne vrste studija slučaja.
Citirao je riječi raznih vrsta ljudi
koji su imali raznolike vrste takvih iskustava.
Jedno od meni najuzbudljivijih
je ovaj mladić, Stephen Bradley,
on se susreo, bar je tako mislio, s Isusom 1820. godine.
I evo što je Bradley rekao o tome.
(Glazba)
(Video) Stephen Bradley: Mislio sam da sam na sekundu u sobi vidio
Spasitelja u ljudskom obliku
s raširenim rukama,
kako mi se pojavljuje i govori, „Dođi.“
Sljedećeg sam se dana radovao drhteći.
Moja je sreća bila toliko velika da sam rekao da želim umrijeti.
U ovom svijetu nije bilo mjesta za moje uzbuđenje.
Prije toga,
bio sam jako sebičan i svojeglav.
Ali sada sam želio blagostanje za cijelo čovječanstvo
i mogao bih, s osjećajnim srcem,
oprostiti najljućim neprijateljima.
JH: Primijetite
kako Bradleyevo sitničavo i moralno ja
jednostavno umire tamo na stubištu.
I na toj višoj razini
on postaje nježan i prašta.
Mnoge svjetske religije pronašle su toliko načina
kako bi pomogle ljudima da se popnu uz stepenice.
Neke ugase 'ja' koristeći meditaciju.
Druge koriste psihodelične droge.
Ovdje na astečkim zapisima iz 16. stoljeća
vidimo čovjeka koji se sprema pojesti psilocibin gljivu (magičnu gljivu)
i u istom trenutku ga bog povlači sa stepenica.
Druge koriste ples, rotiranje i vrtnju
kako bi promovirale samouzvišenje.
Ali ne trebate religiju kako biste prošli stubama.
Mnogo ljudi pronalazi samouzvišenje u prirodi.
Ostali nadjačaju svoje ja pomoću bijesa.
Ali postoji najčudnije mjesto od svih:
rat.
Tolike knjige o ratu govore istu stvar,
da ništa ne zbližava ljude tako
kao rat.
I to zbližavanje otvara mogućnost
izvanrednih samouzvišenih iskustava.
Pustit ću vam odlomak
iz ove knjige Glenna Graya.
Gray je bio vojnik američke vojske u Drugom svjetskom ratu.
Nakon rata intervjuirao je mnogo drugih vojnika
i pisao o iskustvu muškaraca u bitkama.
Ovo je ključan odlomak
u kojem zapravo opisuje stubište.
(Video) Glenn Gray: Mnogi će veterani priznati
da je iskustvo zajedničkog napora u bitci
bio vrhunac njihovih života.
'Ja' neprimjetno prelazi u 'mi',
'moje' postaje 'naše'
i pojedinačna vjera
gubi svoju središnju važnost.
Vjerujem da to nije ništa manje
od uvjerenja o besmrtnosti
koje vlastito žrtvovanje čini u tim trenucima
tako relativno lakim.
Mogu pasti, ali neću umrijeti
zbog onoga što je stvarno u meni i ide naprijed
i nastavlja živjeti u drugovima
za koje sam dao život.
JH: Dakle, ono što svi ovi slučajevi imaju zajedničko
je to da se čini kako se ja stanjilo ili istopilo
i čini se dobrim, čini se jako dobro
na način potpuno netipičan ičemu što osjećamo u svojim svakodnevnim životima.
Čini se nekako uzvišenim.
Ova ideja s kojom idemo dalje bila je centar pisanja
velikog francuskog sociologa Emila Durkheima.
Durkheim nas je čak nazvao Homo duplexima
ili ljudima s dvije razine.
Nižu razinu nazvao je razinom svjetovnosti.
Svjetovno je suprotno svetom.
To jednostavno znači uobičajeno ili sveopće.
A u našim svakodnevnim životima postojimo kao pojedinci.
Želimo zadovoljiti vlastite želje.
Slijedimo vlastite ciljeve.
Ali ponekad se dogodi nešto
što aktivira fazu promjene.
Pojedinci se udruže
u ekipe, pokret ili naciju
što je mnogo više od zbroja njezinih dijelova.
Durkheim je nazvao ovu razinu, razinom svetosti,
zato što je vjerovao da je funkcija religije
sjediniti ljude u grupu,
u moralnu zajednicu.
Durkheim je vjerovao da sve što nas sjedinjuje
zadobiva oznaku svetosti.
A jednom kad ljudi krenu kružiti
s nekim svetim predmetom ili vrijednošću,
onda će raditi kao grupa ne bi li se borili da to zaštite.
Durkheim je pisao
o skupu intenzivnih zbirnih osjećaja
koji postižu ovo čudo E pluribus unum,
stvaranja grupe od pojedinaca.
Razmislite o kolektivnoj sreći u Britaniji
onog dana kada je završio II. svjetski rat.
Razmislite o kolektivnom bijesu na trgu Tahrir
koji je svrgnuo diktatora.
I razmislite o kolektivnoj žalosti
u Sjedinjenim Američkim Državama
koju smo svi osjetili, koja nas je sve ujedinila
nakon 11. rujna.
Dopustite mi da rezimiram gdje smo.
Mislim kako je kapacitet za samouzvišenjem
samo osnovni dio ljudskosti.
Nudim vam metaforu
stubišta u umu.
Kažem vam da smo Homo duplexi
i da nas ovo stubište vodi od svjetovne razine
do razine svetosti.
Kad se popnemo tim stubama,
vlastiti interesi blijede,
postajemo mnogo manje zainteresirani za sebe
i osjećamo se bolje, plemenitije
i nekako uzvišenije.
Ovdje je pitanje vrijedno milijun dolara
za društvene znanstvenike poput mene:
Je li stubište
obilježje našeg evolucijskog plana?
Je li to proizvod prirodne selekcije
poput naših ruku?
Ili je to kvar, greška u sustavu –
jesu li te religiozne stvari samo nešto
što se događa kad se žice prepletu u mozgu –
Jill doživi moždani udar i istovremeno doživi religiozno iskustvo,
je li to samo greška?
Mnogi znanstvenici koji proučavaju religiju zauzimaju ovo stajalište.
Novi ateisti, na primjer,
raspravljaju kako je religija skup trendova,
na neki način parazitskih trendova,
koji ulaze u naše umove
i tjeraju nas da radimo razne vrste ludih religioznih stvari,
stvari koje nas samouništavaju, poput samoubilačkih bombi.
I nakon svega,
kako bi ikada za nas moglo biti dobro
da izgubimo sami sebe?
Kako bi ikada moglo biti prilagodljivo
za bilo koji organizam
da nadjača svoje interese?
Pa, dopustite da vam pokažem.
U 'Podrijetlu vrsta',
Charles Darwin puno je pisao
o evoluciji moralnosti –
odakle dolazi i zašto je imamo.
Darwin je primijetio da mnogo naših osobina
ima slabu korist za nas same,
ali su od velike koristi za naše grupe.
Pisao je o scenariju
u kojem bi dva plemena ranog čovječanstva
došla u kontakt i natjecali bi se.
Rekao je, „Ako bi jedno pleme imalo
velik broj odvažnih, suosjećajnih
i vjernih članova
koji su uvijek spremni pomoći i braniti jedni druge,
to bi pleme bilo uspješnije
i pobijedilo bi ostale.“
Nastavio je govoreći kako „Sebični i svadljivi ljudi
ne žele se povezati,
a bez povezanosti
ništa se ne može izvršiti.“
Drugim riječima,
Charles Darwin vjerovao je
u grupnu selekciju.
Ta je ideja bila jako kontroverzna zadnjih 40 godina,
ali očekuje ju veliki povratak ove godine,
posebice nakon što u travnju izađe knjiga E. O. Wilsona,
koja snažno dokazuje
kako smo mi i nekoliko drugih vrsta
proizvod grupne selekcije.
Ali zaista, način na koji treba o tome razmišljati
je kao da je to selekcija na više razina.
Gledajte na to na ovaj način:
Imate natjecanje unutar grupa i među grupama.
Ovdje je grupa mladića u fakultetskoj veslačkoj ekipi.
Unutar ove je
ekipe natjecanje.
Dečki se natječu jedni s drugima.
Najsporiji veslači i najslabiji veslači bit će izbačeni iz ekipe.
A samo nekoliko će ih ići dalje.
Možda će jedan od njih doći do Olimpijade.
Dakle, unutar ekipe
njihovi interesi su zapravo suprotstavljeni jedni drugima.
A ponekad bi bilo korisno
za jednog od njih
da pokuša sabotirati druge.
Možda će ogovarati svog glavnog suparnika
treneru.
Ali dok se to natjecanje odvija
unutar čamca,
ovo natjecanje kreće među čamcima.
I jednom kad ove dečke stavite u čamac koji se natječe s drugim čamcem,
sada nemaju izbora nego da surađuju
jer su u istom čamcu.
Mogu pobijediti jedino
ako surađuju kao ekipa.
Hoću reći, ove stvari zvuče banalno,
ali to su duboke evolucijske istine.
Glavni argument protiv grupne selekcije
uvijek je bio
da, pa sigurno, bilo bi lijepo imati grupu suradnika,
ali čim imate grupu suradnika,
bit će preuzeti od strane solo igrača,
pojedinaca koji će iskoristiti težak rad drugih.
Da vam to ilustriram.
Pretpostavimo da imamo grupu malih organizama –
mogu biti bakterije, mogu biti hrčci; nije bitno što su –
i pretpostavimo da ova mala grupa ovdje, da su evoluirali do surađivanja.
Pa, to je sjajno. Oni padaju, brane jedni druge,
rade skupa, proizvode obilje.
Kao što vidite na ovoj simulaciji,
kako surađuju, tako dobivaju bodove, takoreći rastu,
a kad udvostruče svoju veličinu vidjet ćete kako se razdvajaju
i tako se reproduciraju i populacija raste.
Ali pretpostavimo da jedan od njih mutira.
Imamo mutaciju u genu
i jedan od njih mutira tako da slijedi sebičnu strategiju.
Iskorištava ostale.
I onda kada zeleni komunicira s plavim,
vidjet ćete da zeleni postaje veći, a plavi postaje manji.
Evo kako se stvari odigravaju.
Počinjemo samo s jednim zelenim
i kako on komunicira
dobiva bogatstvo ili bodove ili hranu.
I u kratkom vremenu, suradnici su gotovi.
Solo igrači su preuzeli.
Ako grupa ne može riješiti problem solo igrača
onda ne može ubrati korist suradnje
i grupna selekcija ne može početi.
Ali postoji rješenje za problem solo igrača.
Nije to tako težak problem.
Zapravo, priroda ga je riješila mnogo, mnogo puta.
A najdraže rješenje prirode je
da stavi sve u isti čamac.
Na primjer,
zašto mitohondrij u svakoj stanici
ima svoju DNK,
potpuno odvojenu od DNK u jezgri?
To je zato što su one bile
odvojene slobodne bakterije
i spojile su se
i postale superorganizam.
Na ovaj ili onaj način – možda je jedna progutala drugu; nikad točno nećemo znati zašto –
ali jednom kad imaju membranu oko sebe,
sve su u istoj membrani,
sad svo obilje stvoreno podijeljenim radom
i sva veličina stvorena suradnjom
ostaje zaključana unutar membrane
i imamo superorganizam.
A sada pogledajmo simulaciju
kako izgleda kada jedan ovakav superorganizam stavimo
u populaciju solo igrača, dezertera i varalica
i vidimo što se događa.
Superorganizam u osnovi uzima ono što želi.
Tako je velik, moćan i učinkovit
da može uzimati sredstva
od zelenih, od dezertera, varalica.
I vrlo brzo je cijela populacija
zapravo složena od tih novih superorganizama.
Ovo što vam ovdje pokazujem
je nešto što se zove velika tranzicija
u evolucijskoj povijesti.
Darwinovi zakoni se ne mijenjaju,
ali sada imamo novu vrstu igrača na polju
i stvari počinju izgledati bitno drugačije.
Ova tranzicija nije bila samo jedan čudan slučaj prirode
koji se dogodio s nekom bakterijom.
Dogodio se ponovo prije
oko 120 ili 140 milijuna godina
kada je neka usamljena osa
počela stvarati mala, jednostavna, primitivna
skrovišta iliti košnice.
Kada je s vremenom nekoliko osa živjelo skupa u istoj košnici,
nisu imale drugog izbora nego surađivati
jer su vrlo brzo bile u natjecanju
s ostalim košnicama.
A najpovezanije košnice pobjeđuju,
baš kao što je Darwin rekao.
Ove mlađahne ose
iznjedrile su pčele i mrave
koji su prekrili svijet
i promijenili biosferu.
I dogodilo se ponovno,
čak i spektakularnije,
u posljednjih pola milijuna godina
kada su naši preci
postali kulturna stvorenja,
združili su se uz ognjište ili logorsku vatru,
podijelili su radne zadatke,
počeli su oslikavati svoja tijela, govorili su vlastitim narječjima
i s vremenom su obožavali svoje vlastite bogove.
Jednom kad su se svi našli u istom plemenu,
mogli su zadržati korist suradnje zaključan unutar plemena.
A otključali su najsnažniju silu
koja nikad prije nije bila viđena na ovom planetu,
a to je ljudska suradnja –
sila za gradnjom
i rušenjem.
Naravno, ljudske grupe nisu ni približno povezane
poput košnica.
Ljudske grupe mogu nakratko izgledati poput košnica,
ali naginju raspadanju.
Nismo zaključani u suradnje na način kao što su pčele i mravi.
Zapravo, često,
kao što smo imali prilike vidjeti u mnogim pobunama Arapskog proljeća,
često su te podjele na religijskoj osnovi.
Ipak, kad se ljudi udruže
i spoje se u isti pokret,
mogu pokrenuti planine.
Pogledajte ljude na ovim slikama koje vam pokazujem.
Mislite li da su tamo
jer traže svoju vlastitu volju?
Ili traže javne interese
koji od njih zahtijevaju da izgube sami sebe
i jednostavno postanu dio cjeline?
U redu, to je bio moj govor
predan na klasičan TED način.
A sad ću vam dati cijeli govor ispočetka
u tri minute
i na način da vidite cijeli spektar.
(Glazba)
(Video) Jonathan Haidt: Mi ljudi imamo mnogo raznolikih
religijskih iskustava,
kao što je William James objasnio.
Jedno od najučestalijih je penjanje po tajnom stubištu
i gubljenje samih sebe.
Stubište nas vodi
od iskustva svjetovnog života ili uobičajenog
do iskustva svetog života
ili duboko međupovezanog.
Mi smo Homo duplexi
kako je Durkheim objasnio.
A Homo duplexi
smo zato što smo evoluirali na višerazinskoj selekciji,
kao što je Darwin objasnio.
Ne mogu biti siguran je li stubište adaptacija
ili pogreška,
ali ako je adaptacija,
onda su implikacije dalekosežne.
Ako je prilagodba,
onda smo evoluirali kako bismo bili religiozni.
Ne mislim kako smo evoluirali
da bismo se pridružili ogromnim organiziranim religijama.
Te stvari su došle tek nedavno.
Hoću reći da smo evoluirali
kako bismo vidjeli svetost svuda oko sebe
i pridružili se ostalima u ekipe
i krugove oko svetih predmeta,
ljudi i ideja.
Iz tog je razloga politika slična plemenu.
Politika je djelomično svjetovna, djelomično je vezana uz vlastite interese,
ali politika je vezana i uz svetost
jer tu imamo udruživanje s ostalima
kako bismo razvijali moralne ideje.
Imamo vječnu borbu između dobra i zla
i svi vjerujemo da smo u dobroj ekipi.
I najvažnije,
ako je stubište stvarno
onda ono objašnjava što je to dosljedno ispod površine
nezadovoljstva modernog života.
Zato što su ljudska bića,
u nekoj mjeri nalik na bića iz košnice poput pčela.
Mi smo pčele. Pobjegli smo iz košnice tijekom prosvjetiteljstva.
Srušili smo stare institucije
i donijeli slobodu potlačenima.
Oslobodili smo kreativnost Zemljine promjene
i stvorili veliko bogatstvo i ugodnost.
Danas letimo naokolo
poput individualnih pčela veličajući svoju slobodu.
Ali ponekad se pitamo:
Je li to sve što postoji?
Što bih trebao učiniti sa svojim životom?
Što nedostaje?
Ono što nedostaje je to da smo Homo duplexi,
ali moderno, svjetovno društvo je stvoreno
da zadovolji naše niže, svjetovne 'nas'.
Stvarno je ugodno ovdje dolje na nižoj razini.
Dođite, sjednite u mom kućnom zabavnom centru.
Jedan veliki izazov modernog života
je pronaći stubište usred jurnjave
i onda napraviti nešto dobro i plemenito
kad se popnete do vrha.
Vidim tu želju kod svojih studenata na Sveučilištu u Virginiji.
Svi žele pronaći slučaj ili poziv
u koji se mogu baciti.
Svi traže stubište.
I to mi daje nadu
jer ljudi nisu potpuno sebični.
Većina ljudi žudi za tim da nadjača sitničavost
i postane dio nečeg većeg.
I to objašnjava izvanrednu zvučnost
ove jednostavne metafore
stvorene prije više od 400 godina.
„Nijedan čovjek nije otok
sam za sebe.
Svaki čovjek je dio kontinenta,
dio većine.“
JH: Hvala vam.
(Pljesak)