Keď máte na prezentáciu 21 minút,
dva milióny rokov sú popri tom ako večnosť.
Z pohľadu evolúcie sú však 2 milióny rokov ničím.
Za tento „okamih“ sa však ľudskému mozgu
podarilo takmer strojnásobiť svoju veľkosť.
z polkilového mozgu nášho predka Habilisa
na takmer kilo a pol toho, čo máme medzi ušami dnes.
Prečo príroda tak veľmi chcela, aby mal každý z nás veľký mozog?
Keď je mozog trikrát väčší,
nie je to len nafúknutý objem. Vytvárajú sa nové štruktúry.
Náš mozog vyrástol aj vďaka tomu, že pribudla nová časť,
ktorá sa nazýva čelný lalok.
A z nej najmä časť nazývaná prefrontálna kôra.
Čo také robí prefrontálna kôra, že evolúcii stojí
za kompletnú generálku ľudskej lebky?
Prefrontálna kôra dokáže množstvo vecí,
ale v jednom skutočne vyniká.
Je to náš simulátor zážitkov.
Pilot sa učí lietať na leteckom simulátore,
aby nespravil chybu, keď sedí v skutočnom lietadle.
Ľudské bytosti majú úžasnú schopnosť
skutočne prežiť veci v hlave
ešte predtým, ako si ich vyskúšajú naživo.
Toto je trik, ktorý nedokázal žiadny z našich predchodcov,
v ktorom sa nám nevyrovná žiadne iné zviera.
Nádherná adaptácia.
Spolu s protistojným palcom, vzpriamenou postavou a jazykom
nás tento trik dostal zo stromov
až do nákupných centier.
Všetci z vás si to už vyskúšali.
Zmrzlinári nepredávajú
cibuľovo-pečeňovú zmrzlinu.
Nie preto, že by ju pripravili, ochutnali a povedali „blé“.
Ale preto, že aj bez reálnej skúsenosti dokážete nasimulovať jej chuť
a povedať „fuj“ skôr, ako sa pustíte do jej výroby.
Pozrime sa na to, ako váš simulátor zážitkov funguje.
Kým prejdem ďalej, spravme si rýchly test.
Predstavte si dva rôzne scenáre vašej budúcnosti,
nasimulujte si ich v hlave a povedzte mi, ktorú verziu by ste si vybrali.
Prvá je, že vyhráte lotériu. 314 miliónov dolárov.
Druhá, že zostanete na vozíčku.
Dám vám chvíľku na rozmyslenie.
Asi ju ani nepotrebujete, čo?
Zaujímavé je, že o týchto dvoch skupinách ľudí máme dáta,
dáta o tom, akí sú šťastní.
Toto je presne to, čo ste očakávali, nie?
Toto ale nie sú správne údaje. Vymyslel som si ich!
Tieto sú správne.
Neprešli ste kvízom a to ešte neuplynulo ani päť minút z prednášky.
Faktom je, že po roku od úrazu
a rok od výhry v športke, vozíčkari sú na tom
so šťastím rovnako ako výhercovia.
Nič si nerobte z toho, že ste kvíz neprešli,
pretože nikto žiadne kvízy nikdy neprechádza.
Výskum, ktorý robíme v našom laboratóriu,
a výskumy, ktoré robili ekonómovia a psychológovia po celej krajine
nám ukázali čosi prekvapujúce.
Nazývame to zlým odhadom dôležitosti,
ktorý je dôvodom, prečo náš simulátor nepracuje správne.
Simulátor nás nechá veriť v iné výsledky,
ako skutočne prídu.
Laboratórne testy aj prieskumy priamo v teréne ukazujú,
že nezáleží na tom, či vyhráme, alebo prehráme voľby,
získame alebo stratíme lásku,
povýšia nás alebo nie, či spravíme skúšku, alebo z nej vyletíme.
Každá z týchto situácií má na nás oveľa menší vplyv
a trvá kratšie ako očakávame.
Nedávna štúdia ma takmer priklincovala k zemi.
Výskum naznačuje, že trauma, ktorou ľudia prešli
pred viac ako tromi mesiacmi
nemá – až na málo výnimiek –
na naše šťastie takmer žiadny vplyv.
Prečo?
Šťastie si vieme vyrobiť.
Sir Thomas Brown napísal v roku 1642: „Som najšťastnejší muž na svete.
Mám schopnosť premeniť chudobu na bohatstvo, nešťastie na blahobyt.
Vydržím viac ako Achiles; osud ma nemá ako zraniť.“
Aký úžasný mechanizmus má tento chlapík v hlave?
Presne taký istý, ako každý z nás.
Ľudské bytosti v sebe majú niečo ako psychologický imunitný systém.
Systém rozumových procesov, najmä nevedomých,
ktoré nám pomáhajú meniť pohľad na svet,
aby sme sa cítili lepšie vo svete, v ktorom sa nachádzame.
Aj vy v sebe máte tento prístroj, tak ako Sir Thomas.
Narozdiel od Sira Thomasa však o tom asi neviete.
Dokážeme si pre seba šťastie vyrobiť, ale myslíme si, že ho treba hľadať.
Myslím, že vám nebudem musieť ukázať príliš veľa príkladov
Hoci vám ukážem množstvo experimentálnych dôkazov,
po skutočné dôkazy nikto z vás nemusí chodiť ďaleko.
Raz za čas si na prednáškach skúšam takúto hru:
vezmem si výtlačok New York Times
a snažím sa nájsť príklady ľudí, ktorí si vyrábajú šťastie.
A tu sú traja chlapíci.
„Som na tom oveľa lepšie fyzicky, finančne, psychicky
a takmer vo všetkých ostatných ohľadoch.“
„Neľutujem ani minútu. Bol to vynikajúci zážitok.“
„Verím, že to skončilo najlepšie, ako mohlo.“
Kto sú títo neskutočne šťastní ľudia?
Prvý je Jim Wright.
Niektorí z vás si ho možno pamätajú ako predsedu Snemovne reprezentantov,
ktorý odstúpil, keď mladý republikán Newt Gingrich
vytiahol na svetlo sveta jeho nepekný kšeft.
Stratil všetko. Najsilnejší demokrat v krajine,
stratil všetko.
Peniaze. Moc.
Čo na to vraví celé roky po udalosti?
„Som na tom lepšie finančne, fyzicky, psychicky,
takmer vo všetkých ostatných ohľadoch.“
Akými inými spôsobmi?
Zeleninovo? Minerálne? Zvieraco? To je aj celkom samozrejmé.
Moresse Bickham je neznámy človek.
Povedal tieto slová po tom, čo ho prepustili z väzenia.
Mal 78 rokov. Strávil 37 rokov
v štátnej väznici v Louisiane, za zločin, ktorý nespáchal.
Nakoniec bol oslobodený
vo veku 78 rokov, vďaka DNA dôkazu.
A čo povedal o svojej skúsenosti?
„Neľutujem ani minútu. Bola to vynikajúca skúsenosť.“
Vynikajúca! Tento človek nevraví:
„Bolo tam pár fajn ľudí a mali sme aj telocvičňu.“
Vraví, že to bolo vynikajúce,
slovo, ktorým zvyčajne opisujeme náboženský zážitok.
Harry S. Langerman povedal tieto slová. Možno by ste ho mohli poznať.
V roku 1949 si prečítal v novinách malý článok
o hamburgerovom stánku, ktorý vlastnili dvaja bratia McDonaldovci
A pomyslel si „hm, dobrý nápad.“
Tak ich našiel a oni mu povedali:
„Môžeme ti dať frančízu za 3 000 dolárov.“
Harry sa vrátil do New Yorku a od brata, ktorý bol investičný bankár,
si vypýtal pôžičku 3000 dolárov.
Nesmrteľné slová jeho brata zneli:
„Idiot, nikto predsa neje hamburgery.“
Nepožičal mu peniaze a o 6 mesiacov dostal
Ray Croc rovnaký nápad.
Ukázalo sa, že ľudia jedia hamburgery,
a Ray Croc sa dokonca na istý čas stal najbohatším mužom v Amerike.
A napokon – viete, najlepší možný svet –
možno niektorí z vás na tejto fotografii spoznávate Peta Besta,
pôvodného bubeníka Beatles,
bubnoval v Beatles dovtedy, kým ho nevyhodili
a na turné si nevzali Ringa Starra.
V roku 1994, keď s Petom Bestom robili rozhovor
– je mimochodom stále bubeníkom, štúdiovým hráčom –
povedal toto: „Som šťastnejší, ako keby som hral s Beatles.“
Ok. Myslím, že od týchto ľudí sa môžeme naučiť niečo dôležité.
Tajomstvo, ako byť šťastný.
Tu je návod, konečne v plnej kráse.
Po prvé: nahromaďte bohatstvo, moc a prestíž
a potom všetko straťte. (smiech)
Druhé: strávte vo väzení toľko času, ako je len možné.
(smiech) Do tretice: postarajte sa, aby bol niekto iný veľmi bohatý.
A nakoniec: nikdy nehrajte v Beatles. (smiech)
OK. Teraz, tak ako Ze Frank, predpoviem vašu ďalšiu myšlienku,
ktorá je: „Dobre, v poriadku.“
Pretože keď ľudia syntetizujú šťastie, ako nám ukázali títo páni,
usmievame sa na nich, ale tak trochu prevraciame očami a vravíme:
„Vieš čo, aj tak si nikdy skutočne nechcel tú prácu.“
„Poviem ti, podľa mňa
ste nikdy nemali veľa spoločného
a zistili ste to práve vtedy,
keď ti vhodila ten snubný prsteň do tváre.“
Posmievame sa, pretože veríme, že umelé šťastie
nemá tú istú kvalitu ako niečo, čo voláme „prirodzené šťastie“.
Čo znamenajú tieto výrazy?
Prirodzené šťastie je to, čo pociťujeme, keď dostaneme, čo chceme,
a umelé šťastie je to, čo si vyrábame, keď nedostávame, čo chceme.
A v našej spoločnosti vládne silné presvedčenie,
že umelé šťastie je len druhotriedne.
Prečo v to veríme?
Odpoveď je celkom jednoduchá.
Aký druh ekonomického pohonu by fungoval,
keby sme verili, že keď niečo nedosiahneme,
môže nás to urobiť tak isto šťastnými, ako keď to dosiahneme.
Ospravedlňujem sa môjmu priateľovi Matthieu Ricardovi,
ale obchodné centrum plné Zen mníchov
nebude nijak extra ziskové,
pretože mnísi proste nie sú dosť kúpychtiví.
Chcel by som podotknúť, že umelé šľastie
je v každom ohľade také skutočné a trvalé
ako ten druh šťastia, ktoré pociťujete,
keď dosiahnete presne to, po čom túžite.
Som vedec, takže tu nebudem len kecať,
ale vás aj vykúpem v nejakých dátach.
Chcem vám ukázať experimentálny vzor, ktorý sa používa
na demonštráciu syntézy šťastia
medzi normálnymi starými ľuďmi.
Je to 50 rokov starý vzor, ktorý voláme „paradigma slobodnej voľby“.
Je veľmi jednoduchý.
Ukážete 6 objektov
a požiadate subjekt, aby ich označil podľa toho, ako sa mu páčia.
V tomto prípade, sme v experimente, ktorý vám chcem predviesť,
použili Monetove obrazy.
Každý dokáže označiť Monetove obrázky
od toho, ktorý sa mu páči najviac, po ten, ktorý sa mu páči najmenej.
A teraz vám dám možnosť:
„Máme v skrini ešte ďalšie kópie.
Jednu z nich vám dáme ako odmenu, ktorú si vezmete domov.
náhodou máme obrázky č. 3 a č. 4,“
to povieme subjektu. Je to trocha ťažká voľba,
pretože ani jeden z nich nie je silne preferovaný proti druhému,
ale prirodzene, ľudia majú tendenciu vybrať si obrázok č. 3,
pretože sa im páčil trocha viac ako č.4.
O nejaký čas neskôr, môže to byť 15 minút alebo 15 dní,
dáme pred subjekt tie isté stimuly,
a požiadame subjekt, aby ich prehodnotil.
„Povedzte nám, ako sa vám páčia teraz.“
Čo sa stane? Sledujete, ako sa syntetizuje šťastie.
Tento výsledok sa opakuje znova a znova.
Sledujete, ako sa vyrába šťastie.
Chcete to vidieť ešte raz? Šťastie!
„Ten, čo som si vybral, je ešte lepší ako som si myslel!
Ten čo som si nevybral, je hnusný!“
(smiech) To je syntéza šťastia.
Ako na toto odpovedať? „No dobre, ale...“
Previedli sme tento experiment,
a ja dúfam, že toto vás presvedčí,
že „No dobre, ale...“ nebola správna reakcia.
Tento pokus sme robili so skupinou pacientov,
ktorí mali anterográdnu amnéziu. Boli to hospitalizovaní pacienti.
Väčšina z nich mala Korsakovov syndróm,
dôsledok nadmerného pitia alkoholu,
a nedokázali si vytvárať nové spomienky.
OK? Pamätali si detstvo, ale keď ste vošli do miestnosti a predstavili ste sa
a odišli ste z miestnosti,
po návrate do miestnosti vás nespoznali.
Doniesli sme Monetove obrázky do nemocnice.
Požiadali sme pacientov, aby ich označili
od toho, ktorý sa im páči najviac, po ten, ktorý sa im páči najmenej.
Potom sme im dali možnosť voľby medzi č.3 a č.4.
Reagovali ako každý iný,
„Super, ďakujem doktor, obrázok by sa mi hodil.
Vyberiem si č.3.“
Vysvetlili sme im, že im obrázok pošleme domov poštou.
Zbalili sme si veci, odišli sme z miestnosti
a počkali sme pol hodiny.
Keď sme sa vrátili, povedali sme: „Zdravíme, sme späť.“
A pacienti, boh im žehnaj, hovorili: „Doktor, je mi ľúto,
mám problémy s pamäťou, preto som v nemocnici.
Ak sme sa už stretli, tak si to nepamätám.“
„Jim, naozaj si to nepamätáš? Pred chvíľou sme tu boli s obrázkami Moneta.“
„Je mi ľúto doktor, nepamätám si to.“
„To je v poriadku, Jim. Chcel som len, aby si označil tieto obrázky
od toho, ktorý sa ti páči najviac, po ten, ktorý sa ti páči najmenej.“
Viete, čo urobili? Poďme sa najskôr presvedčiť,
že mali skutočne amnéziu. Požiadali sme
týchto pacientov s amnéziou, aby nám povedali, ktorý obrázok vlastnia,
ktorý si vybrali poslednýkrát, ktorý je ich.
A zistili sme, že pacienti s amnéziou len tipovali.
Toto je normálny druh kontrol, ktoré keby som robil s vami,
všetci by ste vedeli, ktorý obrázok ste si vybrali.
Ale keď to vyskúšate s pacientmi s amnéziou,
nemajú ani potuchy. Nedokážu vybrať ich obrázok.
Toto robia normálne kontroly: vyrábajú šťastie.
Toto je zmena v tom, čo sa nám páči,
Zmena od prvého hodnotenia k druhému.
Bežné kontroly dokazujú –
to je to kúzlo, čo som vám ukázal,
teraz vám to predvediem v grafickej forme –
„Obrázok, ktorý vlastním je lepší, než som si myslel. A ten, čo nevlastním,
ten, ktorý som si nevybral, nie je ani taký dobrý, ako som si myslel.“
Pacienti s amnéziou robia to isté! Zamyslite sa nad tým výsledkom.
Týmto ľuďom sa viac páčia obrázky, ktoré vlastnia,
ale nepamätajú sa, že ich vlastnia.
„No dobre, ale...“ nie je správna odpoveď!
Aby ste pochopili, čo títo ľudia robili,
keď vyrábali šťastie: oni skutočne zmenili
ich emocionálne, pôžitkárske, citové reakcie k tomu obrázku.
Nevravia to len preto, že ho vlastnia,
pretože oni si nepamätajú, že ho vlastnia.
Keď vám psychológovia ukazujú nejaké grafy,
viete, že je to priemer robený z mnohých ľudí.
A predsa, my všetci máme takýto psychologický imunitný systém,
túto schopnosť vyrábať šťastie,
ibaže niektorí z nás to vedia lepšie ako iní.
A v niektorých situáciách sa to dá urobiť
efektívnejšie ako v iných.
Ukazuje sa, že sloboda,
schopnosť rozhodnúť sa a schopnosť zmeniť vaše rozhodnutie,
je priateľom prirodzeného šťastia, pretože vám umožňuje si vybrať
medzi všetkými tými lákavými možnosťami a nájsť tú, ktorá vás bude tešiť najviac.
Ale sloboda voľby, schopnosť vytvoriť
a zmeniť svoj názor, je nepriateľom syntetického šťastia.
Ukážem vám prečo.
Dilbert (komiksová postava) to už samozrejme vie.
Čítajte so mnou.
„Dogbertova technická podpora. Ako vás môžem zneužiť?“
„Moja tlačiareň tlačí prázdnu stranu po každom dokumente.“
„Prečo sa sťažujete – dostávate papier zadarmo?“
„Zadarmo?
Nedávate mi len môj vlastný papier?“
„No dovoľte! Porovnajte si kvalitu toho papiera!
Iba hlupák alebo klamár môže tvrdiť, že vyzerajú rovnako.“
„Hmm! Keď ste to spomenul, veru sa mi zdá, že je jemnejší!“
„Čo vlastne robíte?“
„Pomáham ľudom prijať veci, ktoré nemôžu zmeniť.“
Veru tak. Psychologický imunitný systém funguje najlepšie,
keď sme úplne zamotaní a v pasci.
To je rozdiel medzi rande a manželstvom,
Keď s niekým idete na rande a on sa špáre v nose,
na ďalšie rande už s ním nepôjdete.
Ale keď ste vydatá za chlapa, ktorý sa špáre v nose?
No, má srdce zo zlata,
nechytaj ten koláč, drahý!
Nachádzate si spôsob, ako byť šťastní s tým, čo máte.
Teraz vám chcem ukázať,
že ľudia si toto o sebe neuvedomujú
a to sa môže stať našou veľkou nevýhodou.
Tento experiment sme robili na Harvarde.
Vytvorili sme fotografický kurz, kurz čiernobielej fotografie,
a umožnili sme študentom, aby sa naučili používať tmavú komoru.
Dali sme im fotoaparáty, chodili po univerzite,
odfotili 12 fotiek, obľúbeného profesora, izbu na intráku, ich psy
a všetko ostatné, na čo chceli mať z Harvardu spomienky.
Doniesli fotoaparát, vytvorili sme malé vzorky fotiek,
vybrali si dve najlepšie fotky,
a potom sme ich šesť hodín učili, ako používať tmavú komoru.
Zväčšili si dve vybrané fotky
a vytvorili si dve úžasné lesklé fotky,
ktoré pre nich mali zmysel a povedali sme im,
„Ktorej fotky by si sa vzdal?“
„Musím sa vzdať jednej?“
„Áno, musíme jednu poslať ako dôkaz tohto triedneho projektu.
Takže mi musíš jednu dať. Musíš sa rozhodnúť.
Jednu si necháte vy a jednu si vezmem ja.“
V tomto pokuse boli dve skupiny.
V jednom prípade sme povedali študentom:
„Ak chcete zmeniť vaše rozhodnutie, tá druhá fotka bude stále tu,
počas štyroch následujúcich dní, pred tým než ju pošlem na centrálu,
rád to urobím“ (smiech)
...áno, „centrála“...
„Rád vám to vymením, pokojne
prídem za vami na intrák...
alebo mi dajte e-mail. To je ešte lepšie, pozriem sa na to.
Ak zmeníte názor, kedykoľvek to vymeníme!“
Druhej polovičke študentov sme povedali presne opačnú vec:
„Rozhodnite sa. A mimochodom,
pošta odchádza, och bože, už za dve minúty do Anglicka.
Vaša fotka poletí cez Atlantik.
Už ju nikdy neuvidíte.“
A teraz poprosíme polovičku študentov z každej skupiny,
aby predpovedali, ako veľmi
sa im bude páčiť fotka, ktorú si nechali,
a ako fotka, ktorú odovzdali.
Druhú polovicu študentov pošleme na internát
a za tri až šesť dní budeme merať,
ako sa im páčia a ako sú spokojní s fotkami.
A pozrite, čo sme zistili.
Tak najskôr sa pozrime, čo si študenti myslia, že sa stane.
Myslia si, že možno sa im bude páčiť fotka, ktorú si vybrali
o trocha viac ako tá, ktorú odovzdali.
Ale tento rozdiel je štatisticky nedôležitý.
Je to len malý nárast a veľmi nezáleží na tom,
či sa fotka dala alebo nedala vymeniť.
Chyba! Zlá simulácia. Pretože tu vidíte, čo sa stane naozaj.
V oboch prípadoch, či tesne pred výmenou, alebo päť dní neskôr,
ľudia, ktorí zostali s jednou fotkou,
tí, ktorí nemali možnosť voľby,
tí, ktorí nemenili svoje rozhodnutie, tým sa ich fotka veľmi páči!
A ľudia, ktorí zvažujú: „Mal by som to vrátiť?
Vybral som tú správnu? Možno to nie je tá dobrá?
Možno som sa tej lepšej vzdal?“ sú v pasci.
Nepáči sa im ich fotka a v skutočnosti
aj potom, ako vyprší možnosť na výmenu,
sa im ich fotka stále nepáči. Prečo?
Pretože možnosť výmeny nepodporuje
výrobu umelého šťasia.
A toto je posledná súčasť experimentu.
Zhromaždíme úplne novú skupinu netušiacich študentov z Harvardu
a povieme im: „Robíme fotografický kurz
a mohli by sme to robiť dvoma spôsobmi.
Môžme to urobiť tak, že urobíte dve fotky
a budete mať štyri dni na to, aby ste sa rozhodli,
alebo robíme ešte ďalší kurz, kde odfotíte dve fotky
a musíte sa rozhodnúť hneď
a už to nebudete môcť zmeniť. Ktorý kurz si vyberiete?“
Šup! 66 % študentov, dve tretiny,
dávajú prednosť kurzu, kde môžu zmeniť svoje rozhodnutie.
Čože? 66 % študentov si vyberie kurz,
v ktorom budú nakoniec hlboko sklamaní z vybratej fotky.
A to preto, že nepoznajú podmienky, v ktorých sa darí syntetickému šťastiu.
Najlepšie vysvetlenie, samozrejme, nám ponúkajú slová básnika
aj keď sú trocha nadnesené:
„Nič nie je dobré alebo zlé, len naša myseľ určí tento rozdiel.“
To sú pekné verše, ale v skutočnosti to tak byť nemôže.
Naozaj nie je rozdiel medzi zlým a dobrým?
Je to tak, že operácia žlčníka a výlet do Paríža
sú vlastne tie isté veci? Vyzerá to ako IQ test s jednou otázkou.
Nemôže to byť to isté.
Trocha bombastická próza, ale bližšie k pravde,
je od otca moderného kapitalizmu, Adama Smitha, ktorý hovorí:
– porozmýšľajme o tom:
„Zdá sa, že najväčší zdroj trápenia a zmätkov v ľudskom živote
vzniká z preceňovania rozdielu
medzi jednou stálou situáciou a inou...
Niektoré z týchto situácii môžu mať bezpochyby prednosť pred inými,
ale ani jedna si nezaslúži byť nasledovaná
s vášnivým zápalom, ktorý nás vedie k porušeniu pravidiel,
prezieravosti alebo spravodlivosti, alebo ničí budúci pokoj našej mysle,
či už zahanbením zo spomienky na naše vlastné bláznovstvo
alebo ľútosťou nad hrôzou našej vlastnej krivdy.“
Inými slovami, áno, niektoré veci sú lepšie ako druhé.
Mali by sme mať preferencie, ktoré nás povedú do jednej budúcnosti
na úkor druhej.
Ale ak nás tieto preferencie ženú príliš tvrdo a príliš rýchlo,
pretože sme precenili rozdiel medzi týmito verziami budúcnosťami,
tak naozaj riskujeme.
Keď máme naše ambície pod kontrolou, pomáhajú nám pracovať s radosťou.
Keď nám naše ambície prerastú cez hlavu, vedie nás to k podvádzaniu,
kradnutiu, zraňovaniu druhých
a k vzdaniu sa vecí skutočnej hodnoty. Ak kontrolujeme náš strach,
sme rozvážni, obozretní, pozorní.
Keď necháme priechod našim obavám,
sme nezodpovední a sme zbabelí.
Chcem, aby ste si z týchto informácií
vzali poučenie, že vaše túžby aj obavy sú do istej miery prehnané,
pretože máme schopnosť vyrobiť si presne tú vec,
za ktorou sa neustále naháňame, keď sa rozhodujeme.
Ďakujem.