Danas ću govoriti o energiji i klimi.
To možda zvuči iznenađujuće od mene
budući da moj posao u fondaciji podrazumeva većinom oblasti
vezane za vakcine i semena,
stvari koje je potrebno da osmišljavamo i isporučujemo
da bismo pomogli da dve milijarde najsiromašnijih žive bolje živote.
Ali energija i klima su izuzetno važne upravo ovim ljudima,
zapravo, važnije nego bilo kome drugom na celoj planeti.
Pogoršanje klimatskih uslova znači loš rast i razvoj njihovih useva.
Ili će biti previše kiše ili nedovoljno kiše.
Stvari će se menjati na način
koji njihova osetljiva sredina jednostavno neće podneti.
A to vodi do umiranja od gladi.
To vodi do nesigurnosti, do nestabilnosti i nemira.
Tako će klimatske promene biti katastrofalne za njih.
Takođe, cena energije njima je veoma važna.
U principu, kada bismo imali mogućnost
da biramo da snizimo cenu samo jedne stvari,
u cilju smanjenja siromaštva, to bi bila energija.
Cena energije je vremenom opala.
Zaista, napredak civilizacije je baziran na napretku energije.
Revolucija u proizvodnji uglja dovela je do industrijske revolucije,
čak smo videli drastičan pad cene električne energije početkom XX veka,
i zbog toga danas imamo frižidere, klima uređaje,
možemo stvarati savremene materijale i činiti mnogo stvari.
I tako smo se našli u predivnoj situaciji sa električnom energijom u bogatom svetu.
Ali, kako je činimo jeftinijom -
i recimo neka bude i duplo jeftinija -
moramo da se suočimo sa novim ograničenjima,
a ta ograničenja su u vezi sa CO2.
CO2 zagreva planetu,
a računica sa CO2 je izuzetno jednostavna.
Ako sumirate CO2 koji se emituje,
videćete da to dovodi do porasta temperature,
a to povećanje temperature dovodi do negativnih posledica.
Posledice se odnose na klimu i u još gorem slučaju,
posledice mogu biti indirektne
u tom smislu što se prirodni ekosistemi ne mogu prilagoditi tim brzim promenama,
te tako dolazi do kolapsa ekosistema.
E sada, tačan podatak koji želite da dobijete
o tome koliko će sniženje temperature biti u zavisnosti od umanjenja emisije CO2
i kakve će biti pozitivne povratne reakcije,
u tome postoji neki stepen nesigurnosti, ali ne prevelik.
I postoji izvesna neodređenost u vezi s tim koliko su loši efekti emisije
ali biće ekstremno loši.
Pitao sam vodeće stručnjake u ovoj oblasti više puta,
da li je zaista potrebno svesti emisiju baš skoro do nule?
Možemo li je samo smanjiti na pola ili na četvrtinu?
Odgovor je bio da, sve dok ne svedemo emisiju skoro do nule,
temperatura će nastaviti da raste.
A to je veliki izazov.
To je prilično drugačije od toga
da pokušamo da uguramo kamion visok 4m ispod mosta visine 3m,
gledaćemo samo da ga nekako provučemo ispod.
Ovo je nešto što mora da se svede na nulu.
E sada, mi ispuštamo mnogož ugljen dioksida svake godine,
tačnije, preko 26 milijardi tona.
Za svakog Amerikanca, to je oko 20 tona.
Za ljude u siromašnim zemljama, to je manje od jedne tone.
To je u proseku, oko pet tona po svakoj osobi na planeti.
I nekako, mi moramo da napravimo promene
da bismo sveli to na nulu.
To je proces koji je stalno u porastu.
Samo različite ekonomske promene su doprinele smanjenju,
tako da mi moramo da idemo od brzog rasta
do naglog spuštanja skroz do nule.
Ova jednačina ima četiri faktora.
Malo množenja.
Tako, imate CO2 na levoj strani koji želite da svedete na nulu,
i to će biti zasnovano na broju ljudi,
na uslugama kojima se koriste u proseku,
energiji koja se prosečno potroši pri svakoj usluzi,
i količini CO2 koja se potroši po jedinici te energije.
Pogledajmo svaku od postojećih vrednosti,
i vidimo kako ćemo doći do nule.
Verovatno, jedan od ovih brojeva će morati da bude prilično blizu nule.
E sada, to bi bilo malo povratka školskoj algebri,
ali hajde da pogledamo.
Prvo, imamo populaciju.
Svet danas ima 6,8 milijardi ljudi.
Ta cifra se kreće ka devet milijardi.
E sad, ako odradimo zbilja dobar posao sa novim vakcinama,
zdravstvenom negom, servisima za reproduktivno zdravlje,
mogli bismo to sniziti za, recimo, 10 do 15 procenata,
ali i dalje vidimo porast od oko 1,3.
Drugi faktor su usluge koje koristimo.
To obuhvata baš sve,
hranu koju jedemo, odeću, TV, grejanje.
Ovo su sve jako dobre stvari,
i rešavanje siromaštva znači obezbeđivanje ovih usluga
skoro svima na planeti.
I sjajna je stvar da se ovaj broj poveća.
U bogatom svetu, recimo jednoj milijardi koja je na vrhu,
verovatno bi mogla da smanji korišćenje ovih usluga,
ali svake godine, ovaj broj, u proseku će rasti,
i tako, povrh svega, udvostručiće se broj usluga po osobi.
Ovde imamo najosnovnije usluge.
Da li palite svetlo u kući da biste mogli da čitate svoj domaći zadatak,
ova deca to ne mogu, oni izlaze napolje,
da bi čitali svoj zadatak pod svetlošću uličnih lampi.
Sada, efikasnost, E, energija utrošena za svaku ovu uslugu,
ovde, najzad imamo malo dobrih vesti.
Ovde imamo nešto što nije u porastu.
Kroz različite inovacije i nove načine dobijanja svetlosti,
kroz različite vrste automobila, različite načine izrade zgrada,
postoji mnogo usluga gde se može postići
prilično značajno smanjenje energije,
u nekim individualnim uslugama čak se može sniziti za 90 procenata.
Ali, postoje neke druge usluge
kao na primer način na koji stvaramo đubrivo,
ili kako omogućavamo avionski saobraćaj
gde je prostor za poboljšanje znatno, znatno manji.
I tako, sve u svemu, ukoliko smo optismiti,
mogli bismo da postignemo redukciju od tri do čak, možda, šest puta.
Ali za ova prva tri faktora,
uspeli smo da samnjimo sa 26 milijardi,
na, u najboljem slučaju, 13 milijardi tona,
a to jednostavno nije dovoljno.
Stoga, pogledajmo ovaj četvrti faktor -
ovaj će se ispostaviti kao ključni -
a to je količina CO2 emitovanog po jedinici energije.
A glavno pitanje je,
da li je zaista moguće da bude sveden na nulu?
Ako sagorevate ugalj, ne.
Ako sagorevate prirodni gas, ne.
Skoro svi načini na koje danas stvaramo električnu energiju,
izuzev obnovljivih izvora energije koja je u razvoju i nuklearne,
oslobađaju CO2.
I tako, ono što ćemo mi morati da uradimo na globalnom nivou,
jeste da kreiramo novi sistem.
Trebaju nam energetska čuda.
Kada koristim termin "čudo", ja ne mislim na nešto što je nemoguće.
Mikroprocesor je čudo.
Personalni računar je čudo.
Internet i njegove usluge su čudo.
Dakle, ljudi ovde su učestvovali u kreiranju mnogih čuda.
Obično nemamo fiksiran rok,
do kog moramo da izmislimo to čudo.
Obično smo u nekakvom stanju pripravnosti i neka čuda dođu, neka ne.
Ovo je situacija u kojoj ćemo morati da se ubrzamo
i pronađemo to čudo u prilično brzom roku.
Sada razmišljam, kako bih zaista mogao učiniti to?
Postoji li neka vrsta prirodne ilustracije,
nekakva demonstracija koja bi usmerila ljudsku imaginaciju na ovaj put?
Pomislio sam na prošlu godinu kad sam doneo komarce ovde,
i nekako su ljudi zbilja uživali u tome.
(Smeh)
To ih je zaista navelo da pomisle,
da, znate, postoje ljudi koji žive sa komarcima.
Sa energijom, sve što sam uspeo da smislim je ovo.
Odlučio sam da je oslobađanje svitaca
moj ovogodišnji doprinos okolini ovde.
I tako mi ovde imamo neke prirodne svice.
Rečeno mi je da oni ne ujedaju,
zapravo, vrlo je moguće da uopšte i ne napuste teglu.
(Smeh)
Postoji veliki broj raznovrsnih rešenja kao što je ovo,
ali oni zapravo ne doprinose mnogo.
Potrebno nam je rešenje, jedno ili nekoliko njih,
koje će imati nezamislive domete
i neverovatnu pouzdanost.
I iako postoji mnoštvo različitih pravaca kojima se ljudi vode,
ja trenutno mogu da vidim pet pristupa koji mogu da postignu velike brojeve.
Izostavio sam plimu, geotermalne, fuziju, biogoriva.
Oni mogu dati neki doprinos,
i ukoliko mogu više od onoga koliko ja mislim, tim bolje.
Ali moja ključna ideja ovde
jeste da ćemo morati da radimo na svakoj od ovih pet,
i ne smemo odustati niti od jedne jer sve one deluju zastrašujuće,
jer imaju značajne izazove.
Hajde prvo da pogledamo sagorevanje fosilnih goriva,
ili sagorevanje uglja ili prirodnog gasa.
Ono što se tu treba uraditi
deluje jednostavno, ali zapravo nije,
a to je je ekstrahovanje kompletnog CO2,
nakon što ga sagorite, izdvojite iz goriva,
kompresujete ga, stvorite tečnost, uskladištite ga negde,
i potom se nadate da će tamo i ostati.
Postoje neki pilot projekti koji rade upravo ovo
sa uspešnošću od 60 do 80 procenata.
Ali dostizanje punog procenta će biti izuzetno nezgodno.
I dogovor oko toga gde će se taj CO2 skladištiti će biti izuzetno težak,
ali najteže od svega ovde jeste pitanje dugoročnosti.
Ko će uopšte biti siguran u to?
Ko će garantovati nešto što bi bilo bukvalno milijardama puta veće
od bilo kog tipa otpada koji vam padne na pamet,
na primer nuklearnog ili tome slično?
To je ogromna količina.
Tako da je to pravi problem.
Sledeće bi bila nuklearna.
I ona ima tri velika problema.
Troškovi, posebno u visoko razvijenim zemljama su jako visoki.
Pitanje bezbednosti, stvarno dobar osećaj da ništa ne može krenuti loše,
iako time upravljaju ljudi,
da se gorivo ne upotrebi za oružje.
I onda, šta raditi sa otpadom?
Iako nije prevelik, postoji mnogo brige oko toga.
Ljudi moraju da se osećaju dobro povodom toga.
Znači, tri veoma teška problema koja bi mogla bila rešiva,
i na kojima bi stoga trebalo raditi.
Preostala tri od pet, spojio sam zajedno.
Oni se odnose na ono što ljudi najčešće nazivaju izvorima obnovljive energije.
A oni zapravo, iako je sjajno što ne zahtevaju goriva,
imaju i neke nedostatke.
Jedan je ta da je gustina energije sakupljena pomoću ovih tehnologija
drastično manja od one dobijene iz elektrana.
To je uzgajanje energije,
koje podrazumeva mnogo kvadratnih kilometara,
hiljade puta više nego što bi pomislili kada je u pitanju obična elektrana.
Takođe, ovo su i izvori na koje ne možemo uvek računati.
Sunce ne sija ceo dan, ne sija ni svaki dan,
i, slično, vetar ne duva stalno.
I tako, da biste zavisili od ovih izvora,
morate imati neki način za dobijanje energije
u toku onih perioda kada ovi izvori nisu dostupni.
Tako imamo izazove visokih cena ovde.
Imamo izazove vezane za prenos.
Na primer, recimo da su ovi izvori energije izvan vaše zemlje,
ne samo da vam treba tehnologija,
nego treba da se nosite i sa rizikom da dobijate energiju sa drugih strana.
I najzad, problem sa skladištenjem.
I da bih sagledao ovo sa svih strana,
otišao sam i pogledao sve vrste baterija koje se prave -
za automobile, kompjutere, telefone, lampe, za sve -
i uporedio ih sa ukupnom količinom električne energije koju svet koristi,
i otkrio sam da sve baterije koje pravimo danas
mogu uskladištiti manje od 10 minuta celokupne energije.
I tako nam je, zapravo, potreban veliki prodor ovde,
nešto što će biti otprilike sto puta bolje
od pristupa koje imamo sada.
To nije nemoguće, ali nije ni lako postići.
E sada, ovo se dešava kada pokušavate da koristite promenljive izvore
da biste postigli rast od 20 do 30 procenata u nečemu što koristite.
Ako ste računali na to za 100 procenata,
potrebna vam je čudesna magična baterija.
A kako sada da nastavimo napred sa ovim: koji je pravi pristup?
Da li je to "Menhetn projekat"? Šta nas može dovesti dotle?
Potrebno nam je mnogo kompanija koje će raditi na tome, stotine.
I u svakom od ovih pet pristupa potrebne su nam stotine ljudi.
I za veliki broj njih reći ćete da su ludi.
A to je dobro.
I ja mislim, ovde u TED grupi,
imamo mnogo ljudi koji su već na tom tragu.
Bil Gros ima nekoliko kompanija, uključujući jednu koja se zove eSolar
koja ima neke sjajne solarno energetske tehnologije.
Vinod Kosla investira u desetine kompanija
koje rade neke sjajne stvari i imaju zanimljive mogućnosti,
i ja se trudim da im pomognem.
Netan Mirvold i ja podržavamo kompaniju
koja, možda malo iznenadjujuće, zapravo ima nuklearni pristup.
Ima nekih inovacija u nuklearnom pristupu: modularni, tečni.
Inovacije u ovim industrijama su već neko vreme zastale,
tako da otkriće da neke jako dobre ideje leže svuda oko nas
i nije tako iznenađujuće.
Ideja organizacije TerraPower jeste da, umesto sagorevanja dela uranijuma,
jednog procenta, koji je U235,
odlučili smo da sagorimo 99 procenata U238.
To je zapravo jedna prilično luda ideja.
U stvari, ljudi su pričali o tome dugo,
ali nikada nisu uspeli da naprave dobru simulaciju
kako bi videli da li to radi ili ne,
i tako sa razvojem naprednih modernih superkompjutera,
sa kojima je danas moguća dobra simulacija,
zaključak je da sa dobrim pristupom, takva ideja bi mogla da radi.
I iz razloga što sagorevate 99 procenata,
izuzetno ste poboljšali troškove.
Vi zapravo spaljujete i otpad,
i možete kompletan otpad od današnjih reaktora koristiti kao gorivo.
I tako, umesto da brinete o tome, vi ga jednostavno iskoristite, sjajno je.
Iskorišćavate uranijum u toku samog procesa.
To je nalik sagorevanju sveće.
Kao što i vidite, najčešće se spominje kao putujući talasni reaktor.
Ukoliko govorimo o gorivu, ovo rešava problem.
Imam sliku ovde jednog mesta u Kentakiju.
Ovo je ostatak, 99 procenata,
gde su oni odneli deo koji sada sagorevaju,
i to se zove istrošeni uranijum.
To bi obezbedilo Americi energiju narednih nekoliko stotina godina.
Jednostavnom filtracijom morske vode putem jeftinih procesa,
imali bismo dovoljno goriva do kraja životnog ciklusa naše planete.
I tako, postoje mnogi izazovi pred nama,
ali ovo je primer nekih od stotina i stotina ideja
koje su nam potrebne da bismo išli napred.
Hajde da razmislimo, kako bi trebalo da ocenjujemo nas same?
Kako bi trebalo da izgledaju naši izveštaji?
Hajde da izađemo napolje gde zbilja treba da odemo,
i pogledajmo brojke.
Do 2050, čuli ste da mnogi pričaju o redukciji od 80 procenata.
To je zaista veoma važno, da postignemo to.
A tih preostalih 20 procenata će biti iskorišćeno
u neke svrhe u siromašnim zemljama,
u poljoprivredi.
Nadamo se da ćemo očistiti šume, cementare...
Tako, da bismo stigli do tih 80 procenata,
razvijene zemlje,
uključujući i one poput Kine,
moraće potpuno da zamene svoje električne generatore.
Sledeće pitanje je da li primenjujemo ove tehnologije od nula-emisija,
da li je primenjujemo u svim razvijenim zemljama
i jesmo li u procesu njene primene i u ostalim zemljama.
To je izuzetno važno.
To je ključni element našeg konačnog izveštaja.
Ali pre toga, kako bi izveštaj trebalo da izgleda 2020?
I ponovo, trebalo bi da ima ta dva elementa.
Trebalo bi da se krećemo putem ovih efikasnih mera
kako bismo počeli postizati redukciju.
Što manje emitujemo, manja će biti količina emitovanog CO2,
i analogno, temperatura će biti niža.
Ali u neku ruku, stepen u kome stignemo do tamo,
radeći stvari koje nas neće odvesti skroz do konačne redukcije,
su jednako ili samo nešto manje važne od druge,
koja se odnosi na deo inovacije ključnih prodora.
Moramo ove prodore pokretati punom brzinom,
a to možemo meriti kroz postojanje kompanija,
pilot projekata, regulatornim merama koje su promenjene.
Postoje mnoge odlične knjige koje su napisane o ovome.
Tu je knjiga Ala Gora, "Naš izbor"
kao i knjiga Dejvida Mekaja, "Održiva energija bez toplog vazduha".
Oni zbilja dotiču suštinu i stvaraju okvir
da bi se o ovoj temi široko raspravljalo,
jer nam je potrebna široka podrška za ovaj problem.
Mnogo je toga što mora da se složi.
Ovo je želja.
Veoma konkretna želja da unapredimo ovu tehnologiju.
Ukoliko bih mogao da poželim samo želju u narednih 50 godina:
da izaberem ko će biti predsednik,
da izaberem neku novu vakcinu, a to je nešto što zbilja volim,
ili bih mogao da izaberem da se izmisli
ova stvar koja košta duplo manje i nema CO2,
upravo bih tu želju izabrao.
To je ona koja ima najviše uticaja.
Ukoliko ne dobijemo ovu želju,
raskol između onih koji razmišljaju kratkoročno i dugoročno će biti strašan,
između Amerike i Kine, između siromašnih i bogatih zemalja,
i što je najznačajnije životi one dve milijarde ljudi će biti mnogo gori.
Pa šta moramo da uradimo?
Šta ja zapravo od vas tražim?
Potrebno nam je više finansiranja u istraživačke projekte.
Kada se zemlje nađu sve zajedno na mestu kao što je Kopenhagen,
ne treba da raspravljaju samo o CO2.
Trebalo bi da raspravlju pitanju inovacija
i bili biste zapanjeni koliko je smešno nizak nivo ulaganja
u ove inovativne pristupe.
Moramo da podstičemo tržište, CO2 takse, ograničimo trgovinu,
nešto što će proširiti ideju svuda.
Moramo da prenesemo poruku.
Moramo da vodimo jedan racionalniji dijalog, razumljiviji dijalog,
uključujući tu i korake koje vlada čini.
Ovo je važna želja, ali mislim da je moguće ostvariti je.
Hvala vam.
(Aplauz)
(Kraj aplauza)
Kris Anderson: Hvala. Hvala.
(Aplauz)
KA: Hvala.
Da bih razumeo malo više o projektu TerraPower,
pre svega, možete li nagovestiti kolikih bi razmera bila ta investicija?
Bil Gejts: Da bi se napravio softver, kupio super-kompjuter,
angažovali svi vrhunski naučnici, što smo mi učinili,
to je svega desetak miliona,
i kada budemo testirali naš materijal u ruskom reaktoru
da bismo se uverili da naš materijal ispravno funkcioniše,
tada će biti potrebno nekoliko stotina miliona.
Teža stvar je napraviti pilot reaktor,
naći nekoliko milijardi, naći regulator, lokaciju
kako bi se napravo prvi ovog tipa.
Kada se napravi prvi
i ukoliko se pokaže da funkcioniše prema predviđanjima,
onda će biti jasno kao dan, jer je ekonomija, gustina energije,
toliko drugačija od nuklearne koju poznajemo.
KA: Znači, ukoliko sam dobro razumeo, to uključuje gradnju duboko u zemlju
skoro kao neka vrsta vertikalnog stuba nuklearnog goriva,
u ovog utrošenog uranijuma,
i onda proces započinje na vrhu i ide ka dole?
BG: Tako je. Danas se uvek reaktor dopunjava gorivom,
tako da imate mnogo ljudi i mnogo kontrola koje mogu načiniti grešku,
na mestu gde se otvara i gde se stvari ubacuju i izbacuju.
A to nije dobro.
Ako imate veoma jeftino gorivo koje možete usuti za narednih 60 godina -
zamislite to kao deblo -
ubacite unutra i nemate više tih problema.
To samo postoji unutra i sagoreva narednih 60 godina, dok ne završi.
KA: To su nuklearne elektrane koje koriste svoj sopstveni otpad kao gorivo.
BG: Da. Ono što se dešava sa otpadom,
možete ga ostaviti tamo - ima mnogo manje otpada ovakvim pristupom -
onda, možete ga jednostavno uzeti,
i staviti u drugi reaktor i sagorevati.
A počinjemo tako što uzimamo postojeći današnji otpad,
koji se nalazi u rashladnim bazenima ili u skladištima u reaktorima.
To je naše gorivo sa kojim počinjemo.
I sada, ono što je bio problem kod tih reaktora se sada ubacuje u naše,
i na taj način se drastično redukuje nivo otpada
kako se ide kroz ovaj proces.
KA: U Vašim govorima pred različitim ljudima po celom svetu
vezanim za mogućnosti o kojima govorimo,
gde je najveće interesovanje za stvarnu realizaciju ovoga?
BG: Pa, nismo izabrali konkretno mesto,
i svuda postoje razna interesantna pravila
kad god se pomene nešto što sadrži reč "nuklearno",
tako imamo mnogo interesenata,
ljudi iz kompanije su bili u Rusiji, Indiji, Kini.
Ja sam se video sa sekretarom za energetiku ovde,
razgovarali smo o tome kako se to uklapa u postojeći energetski program.
I ja sam optimističan.
Znate da su Francuzi i Japanci uradili već nešto.
Ovo je varijanta nečega što se već radilo.
Ovo je značajan napredak, ali je slično brzom reaktoru,
i dosta zemalja ih je već gradilo,
tako da svako ko je napravio brzi reaktor
je kandidat da bude prvi gde će se graditi ovaj tip.
KA: I po Vašem mišljenju, vreme i verovatnoća
da će ovako nešto zbilja zaživeti?
BG: Pa, potrebni su nam - za jedan od ovih elektro-generatora
što je izuzetno jeftino,
imamo 20 godina da osmislimo i 20 godina da implementiramo.
To je neka vrsta roka koju nam je dala prirodna sredina
i koji moramo da ostvarimo.
I TerraPower, ako stvari budu tekle kako treba, čemu se nadamo,
bi mogla ostvariti to.
I postoje, na sreću, desetine kompanija,
potrebno je da ih bude stotine,
koje će se, ukoliko njihova nauka bude napredovala,
ukoliko fondacije budu finansirale njihove pilot projekte,
takmičiti oko ovoga.
I najbolje je ako više njih uspe,
jer ćete onda koristiti kombinaciju ovih stvari.
Definitivno nam je potrebna makar jedna da bismo uspeli.
KA: U terminima mogućih promena velikih razmera koje su u igri,
da li je ovo najveća po Vašem mišljenju?
BG: Prodor u energiji je najvažnija stvar.
Bio bi čak i da ne postoje problemi u prirodnoj sredini,
ali oni čine ovaj problem još značajnijim.
U nuklearnom prostoru, postoje drugi inovatori.
Mi ne poznajemo toliko dobro njihov rad kao što poznajemo naš,
ali recimo modulacija, to je drugačiji pristup.
Tu je i reaktor na bazi vode, koji deluje dosta komplikovano,
ali možda i oni to kažu za nas.
I tako, postoje različiti pristupi,
ali lepota ovoga je ta da molekul uranijuma
ima milion puta više energije od recimo, molekula uglja,
i tako, ukoliko se možete nositi sa negativnim stranama,
kao što je pre svega radijacija,
a onda i troškovi,
potencijalni uticaji na zemlju i druge različite stvari,
onda je ovo zaista posebna vrednost za sebe.
KA: A ako to ne uspe, šta onda?
Da li ćemo morati da počnemo sa nekim vanrednim merama
da bismo zadržali stabilnu temperaturu na zemlji?
BG: Ukoliko dođete u takvu situaciju,
to je kao da ste se prejeli, i samo što niste dobili srčani udar.
Gde onda idete?
Biće vam potrebna operacija na srcu ili tako nešto.
Postoji vrsta istraživanja koja se zove geoinženjering,
koja se bazira na različitim tehnikama koje bi odložile pregrejavanje
i na taj način nam kupile 20 do 30 godina da se saberemo.
E sada, to je samo neka vrsta polise osiguranja.
Nadamo se da neće biti potrebe za njom.
Neki kažu da uopšte ne treba raditi na polisi osiguranja
jer se možete ulenjiti,
jer ćete nastaviti da jedete znajući da će vas operacija srca spasiti.
Nisam siguran da je to mudro, imajući u vidu važnost problema,
ali postoji diskusija na nivou geoinženjeringa
o tome da li to treba imati u rezervi u slučaju da se stvari odviju brže,
ili ova inovacija ide dosta sporije nego što očekujemo.
KA: Skepticima o klimatskim problemima:
da imate rečenicu ili dve da im uputite,
kako biste ih ubedili da nisu u pravu?
BG: Na žalost, skeptici dolaze sa različitih strana.
Oni koji imaju prave naučne argumente su malobrojni.
Da li oni govore o negativnim povratnim efektima
koji imaju veze sa oblacima koji neutralizuju stvari?
Postoji jako, jako malo stvari koje oni mogu i pomenuti,
šansa je jedan u milion za takvu neku stvar.
Glavni problem koji mi ovde imamo je nekako sličan AIDS-u.
Napraviš grešku sada, a plaćaš je mnogo kasnije.
Tako kada imate mnogo različitih hitnih problema,
ideja da sada snosite bol koja će se tek kasnije pokazati kao dobit -
pomalo postajete nesigurni u to.
Zapravo, Izveštaj o klimatskim promenama ne pokazuje da je to nužno najteži slučaj,
i postoje ljudi u bogatim zemljama koji su pogledali taj izveštaj
i rekli da to nije toliko važna stvar.
Činjenica je da je to taj nesiguran deo koji bi trebao da nas pokreće.
Ali moj san je, ukoliko se ovo može učiniti ekonomičnim,
i dostići CO2 ograničenja,
onda će skeptici reći, u redu,
nije mi važno to što se ne emituje CO2,
nekako bih želeo da se emituje,
ali prihvatiću to jer je jeftinije od onoga prethodnog.
(Aplauz)
KA: Znači, to bi bio Vaš odgovor argumentima Bjorna Lomborga,
a to je da ukoliko svu energiju utrošite na rešavanje problema sa CO2,
to će ugroziti ostvarivanje drugih važnih ciljeva
kao što su pokušaji smanjenja siromaštva i malarije i tako dalje,
i da je to glupo trošenje resursa
kada postoje pametnije stvari koje bi trebalo raditi.
BG: Stvarni troškovi razvoja i istraživanja -
recimo SAD treba da potroši 10 milijardi godišnje više nego što trenutno troši -
to nije toliko dramatična promena.
Ne bi trebalo da oduzima od drugih stvari.
Radi se o tome da kada investirate velike pare,
razumni ljudi se možda neće složiti,
na nešto što je ekonomski neisplativo i pokušavate da to finansirate,
to je, po meni, bacanje para.
Osim ako je to nešto na samoj prekretnici
da postane veoma jeftino.
Mislim da bi trebalo da isprobamo više stvari koje imaju potencijal
da postanu jeftinije.
Ako se kompromis koji pravite kreće u tom smeru
da će energija biti superskupa,
bogati će moći da to sebi priušte.
Svi mi ovde bismo mogli plaćati pet puta više našu energiju
a da to ne utiče na promenu našeg životnog stila.
Ali to bi bila katastrofa za one dve milijarde.
Čak se i Lomborg promenio.
Njegov glavni adut sada je:
zašto se ne diskutuje malo više o istraživanju i razvoju?
On je još uvek, zbog ranijih stvari,
povezan sa skepticima,
ali shvata da su postali prilično usamljeni,
i stoga on ističe ovo u vezi sa istraživanjem i razvojem.
I tako tu postoji samo mala nit onoga što ja smatram da je prihvatljivo.
Smešno je koliko malo se investira u istraživanje i razvoj.
KA: Bil, verujem da govorim u ime većine ljudi ovde
kada kažem da se zaista nadam da će Vam se želja ispuniti.
Mnogo hvala.
BG: Hvala.
(Aplauz)