(Musik)
(Applåder)
Tack för att ni är här.
Och jag säger just "Tack för att ni är här", eftersom jag var tyst i 17 år.
Och de var de första ord som jag yttrade i Washington, DC,
på 20-årsdagen av Jordens Dag.
Min familj och mina vänner hade samlats där för att höra mig tala.
Och jag sade, "Tack för att ni är här."
Min mor, ute i publiken, hon hoppade upp,
"Halleluja, Johnny talar!"
(Skratt)
Föreställ dig att du har varit tyst i 17 år
och din mor var ute i publiken.
Min far sade till mig, "Det var en"--
Jag ska förklara det.
Men jag vände mig om eftersom jag inte kände igen var min röst kom ifrån.
Jag hade ju inte hört min egen röst på 17 år,
så jag vände mig om och såg mig omkring, jag sade,
"Vem är det som säger vad jag tänker?"
Och sen så insåg att det var jag, ser ni, och jag skrattade lite.
Och jag kunde se min far -- "Jo, han är verkligen galen."
Jag vill ta med er på den här resan.
Och resan, tror jag, är en metafor för alla våra resor.
Och därför, även om den här är lite annorlunda,
så vill jag att ni tänker på er egen resa.
Min resa började 1971
när jag bevittnade två oljetankers som kolliderade under Golden Gate,
närmare två miljoner liter olja läckte ut i bukten.
Det påverkade mig till den grad
att jag bestämde mig för att sluta använda och köra motoriserade fordon.
Det är ett ganska drastiskt val i Kalifornien.
Och det var ganska uppseendeväckande i mitt lilla samhälle, Point Reyes Station
i Inverness, Kalifornien, för där fanns det
omkring 350 invånare på vintern -- detta var år 71.
Så när jag började gå överallt, folk --
de visste vad som var i görningen.
Folk brukade köra upp bredvid mig
och de skulle fråga, "Vad håller du på med, John?
Och jag skulle säga, "Jag går för miljön."
Och de svarade då, "Nej, du går för att du vill resten av oss att se illa ut, eller hur?
Du går för att ge resten av oss skuldkänslor."
Och det kanske låg lite sanning i det där,
för jag trodde att om jag bara började gå så skulle alla andra, ni vet, följa med.
På grund av oljan, alla pratade ju om föroreningarna.
Jag pratade med folk om det där, jag pratade och pratade.
Jag ringde upp mina föräldrar.
Jag sade, "Jag har slutat använda och köra bilar."
Min far sade, "Varför gjorde du inte det när du fyllde 16?"
(Skratt)
Jag visste inget om miljön då.
De bor borta i Philadelphia.
Och jag sade till min mor, "Jag är i alla fall glad, jag är lycklig."
Och hon sade då, "Om du verkligen var lycklig så skulle du inte behöva säga det."
Mödrar är sådana.
Och så, på min 27:e födelsedag så bestämde jag mig, eftersom jag hade pratat så mycket
och diskuterat så mycket, ni förstår, att jag tänkte sluta tala
bara för en dag -- en dag -- som en paus.
Och det är vad jag gjorde.
Jag steg upp på morgonen utan att säga ett ord.
Och det säger jag er, det var en väldigt gripande upplevelse,
därför att för första gången så lyssnade jag, på en väldigt lång tid.
Och det jag hörde, det liksom störde mig på något vis.
För det som jag var van vid, när jag trodde att jag lyssnade,
var att jag lyssnade precis så mycket för att förstå vad folk ville säga
och för att kunna veta vad de skulle säga sedan,
och då skulle jag sluta lyssna.
Och i mina tankar så skulle jag rusa framåt
och tänka på vad jag skulle ge i gensvar,
medan de höll på med att tala färdigt.
Och sedan skulle jag sätta igång och tala.
Detta liksom bröt all kommunikation.
Så på den här första dagen så jag lyssnade på riktigt.
Och det var väldigt ledsamt för mig,
eftersom jag insåg att jag i åratal hade undvikit att lära mig någonting
Jag var 27. Jag trodde jag visste allt redan.
Det gjorde jag inte.
Så jag insåg att jag borde fortsätta med det här en dag till,
och sedan en dag till, och ännu en dag tills slutligen,
då jag lovade mig själv att vara tyst i ett år
för jag hade börjat lära mig mer och mer, och jag ville lära mig ännu mer.
Så jag var tyst i ett år,
och sedan på min födelsedag så skulle jag rannsaka det jag lärt mig
och så skulle jag kanske börja tala igen.
Det höll i sig i 17 år.
Under denna tid, dessa 17 år, så vandrade jag och spelade banjo
jag målade och jag skrev i journal
och jag försökte att studera miljön genom att läsa böcker.
Och jag bestämde mig sedan att jag tänkte studera, så det är vad jag gjorde.
Jag gick upp till Ashland, Oregon,
där de erbjöd en examen i miljöstudier.
Det är bara lite mer än 800 kilometer.
Och jag gick in på kontoret för att registrera mig och...
"Va, va, vad?"
Jag hade ett tidningsurklipp.
"Jaså, så du vill gå i skolan här?
Men du...?
Oroa dig inte, vi har ett specialprogram åt dig." Och det hade de.
Och efter två år så fick jag min första examen, en kandidatexamen.
Min far körde ut dit, han var så stolt.
Han sade, "Hör på, vi är verkligen stolta över dig,
men vad ska du göra med en kandidatexamen?
Du åker inte i bilar, du talar inte,
du kommer att behöva göra de sakerna."
(Skratt)
Jag ryckte på axlarna, plockade upp min ryggsäck
och jag började att vandra igen.
Jag gick hela vägen upp till Port Townsend, Washington, där jag byggde mig en träbåt,
jag tog mig över Pugetsundet
Idaho -- gick tvärs över Washington, Idaho och sedan ner till Missoula, Montana.
Jag hade skrivit till universitetet i Montana två år tidigare,
att jag skulle vilja gå i skolan där.
Jag sade att jag skulle komma om ungefär två år.
(Skratt)
Och jag tog mig dit. Jag dök upp två år senare och de,
jag berättar det här för att de verkligen hjälpte mig.
Det är två historier från Montana.
Den första är att jag inte hade några pengar... det var ett tecken jag ofta använde mig av.
Men de sade, "Oroa dig inte över det."
Den kursansvarige sade, "Kom tillbaka imorgon."
Han gav mig 150 dollar,
och sade "Registrera dig för några kurspoäng.
Du ska till sydamerika, inte sant?"
Och jag sade --
Floder och sjöar, hydrologiska system, sydamerika.
Så jag gjorde det.
Han kom tillbaka och sade till mig,
han sade, "OK John, nu när du registrerat dig
så kan du få en nyckel till kontoret, du kan skriva in dig på universitetet,
och när du har gjort det så kan du använda dig utav biblioteket.
Och sen så gör vi såhär,
vi säger till alla professorer att låta dig sitta på lektionerna
de kommer att spara dina betyg
och sen när vi har listat ut hur vi ska få tag på resten av pengarna till kursavgiften
då kan du registrera dig och så ger de dig ditt betyg."
Wow, jag trodde inte att sådant hände på forskarskolor.
Men jag berättar den historian för att de verkligen ville hjälpa mig.
De såg att jag verkligen var intresserad av miljön,
och de ville verkligen hjälpa mig på vägen.
Under den här tiden så undervisade jag faktiskt på lektioner utan att säga något
Jag hade 13 elever när jag först steg in i klassrummet,
jag förklarade med hjälp av en vän, som kunde tolka mitt teckenspråk,
att jag var John Francis, att jag vandrade över världen,
att jag inte talade och att det här var den enda gången
som den här personen skulle vara här och vara min tolk.
Alla eleverna satt och såg ut så här..
(Skratt)
Jag såg att de tittade ner i sina scheman
för att se när de kunde komma därifrån.
De var tvungna att vara där.
Men två veckor senare så ville alla vara på våra lektioner.
Och jag lärde mig saker i den klassen, för jag skulle ge något tecken, som det här...
och de skulle samla sig runt mig och fråga, "Vad försöker han säga?"
"Jag vet inte, jag tror han pratar om skogsavverkning." "Ja, skogsavverkning."
"Nej, nej, nej, det där är inte avverkning, det där är... han använde en handsåg."
"Du kan ju inte använda en..."
"Jodå, du kan..."
"Nej, jag tror han pratar om selektivt skogsbruk."
Det här var en lektion för diskussioner, och nu hade vi en diskussion.
Så jag backade undan och bara, ni vet, upprätthöll freden.
Men vad jag lärde mig var att jag ibland kunde ge ett tecken
och eleverna skulle säga saker som jag absolut inte menade
men som jag borde ha menat.
Och vad jag insåg var att om du är en lärare
och om du bara lärde ut, men inte lärde dig något själv
så var du förmodligen ingen bra lärare.
Så jag fortsatte.
Min far kom för att se mig ta min examen.
och jag gjorde hela den där grejen,
min far sade, "Vi är stolta över dig, men..."
Ni vet vad han sade,
han sade, "Du måste börja använda fordon och prata.
Vad ska du med en mastersexamen till?"
Jag ryckte på axlarna, plockade upp min ryggsäck
och jag gick till universitetet i Wisconsin.
Jag spenderade två år där med att skriva om oljespill.
Ingen var intresserad i oljespill.
Men någonting hände...
Exxon Valdez.
Och jag var den enda i USA som skrev om oljespill.
Min far kom ut igen.
Han sade, "Jag vet inte hur du lyckas med det här,
jag menar, du åker inte i bil, du pratar inte.
Min syster säger att jag borde låta dig vara,
eftersom det verkar gå bättre för dig
när du inte säger någonting."
(Skratt)
Nåväl, jag tog på mig min ryggsäck igen.
Jag plockade upp min banjo och gick hela vägen till östkusten,
där jag satte min fot i atlanten.
det hade tagit mig sju år och en dag att gå tvärs över landet.
Och på Jordens Dag, 1990,
20-årsfirandet av Jordens Dag, det var då jag började tala igen.
Och det var därför jag sade, "Tack för att ni är här."
För det är lite som när ett träd som faller i skogen
om ingen är där att höra det, låter det då?
Och jag tackar er, och jag tackar min familj
för att de kom för att höra mig tala.
Och det är kommunikation.
Och de hade också lärt mig att lyssna, att de lyssnade på mig.
Och det var en av de saker som tystnaden belyste,
lyssnadet mellan personer.
Det är mycket viktigt,
vi måste lyssna på varandra.
Nåja, min resa fortsatte.
Min far sade, "Det var en..."
och jag kunde inte släppa det.
Jag arbetade åt kustbevakningen, blev en Goodwill ambassadör åt FN.
Jag skrev förordningar åt USA,
jag menar, jag skrev förordningar om oljespill.
Om någon hade sagt till mig för 20 år sedan,
"John, vill göra en skillnad?"
"Javisst, jag vill göra något utav betydelse."
Och han skulle säga, "Du behöver bara gå österut,
hoppa ut ur bilen och börja gå österut."
Och när jag började gå en bit så skulle jag bli tillsagd, "Just det, håll tyst också."
(Skratt)
"Du kommer att göra en skillnad, grabben."
Hur kommer det sig, hur kan något sådant hända?
Hur kan något så enkelt som att gå och vara tyst
vara av betydelse?
Nåväl, jag trivdes med att arbeta åt kustbevakningen.
Och efter det, jag arbetade bara i ett år,
Jag sade, "Det räcker, ett år får räcka för mig."
Jag tog mig ombord en segelbåt och seglade ner till Karibien,
och jag vandrade över öarna och in i Venezuela.
Och ni vet, jag glömde nämna den allra viktigaste orsaken av dem alla,
varför jag började tala igen, som jag måste berätta för er.
Jag började tala igen för att jag hade studerat miljön,
jag hade studerat den på den här nivån, den formella nivån,
men det finns även en informell nivå.
Och den informella nivån...
Jag lärde mig om människor, om vad vi gör och hur vi beter oss.
Och miljön förändrades från att bara handla om träd och fåglar
och utrotningshotade arter, till att handla om hur vi bemötte varandra.
För om vi är miljön,
så behöver vi bara se oss omkring
och se hur vi bemöter varandra och behandlar oss själva.
Och det var mitt budskap.
Och jag tänkte, "Jag måste sprida detta budskap."
Jag tog mig ombord min segelbåt, och seglade hela vägen genom Karibien,
det var egentligen inte min segelbåt, jag arbetade på den...
tog mig till Venezuela och började att gå.
Detta är den sista delen av den här historian, det handlar om hur jag hamnade här.
För jag använder fortfarande inte motoriserade fordon.
Jag gick igenom El Dorado, det är en fängelsestad, ett välkänt fängelse,
eller snarare ökänt... i Venezuela, och jag vet inte vad som kom över mig,
för det var inte alls likt mig.
Där går jag, förbi grinden, och vakten hejdar mig och säger,
"Pasaporte, pasaporte," och håller en M16 riktad mot mig.
Jag tittar på honom och säger, "Pass, hah,
jag behöver inte visa dig mitt pass, jag har det i min ryggsäck.
Jag är Dr. Francis, jag är en ambassadör från FN och jag vandrar över hela världen."
Och jag började att gå därifrån.
Vad for över mig som fick mig att säga det där?
Vägen svängde in mot djungeln.
Jag blev inte skjuten.
Och jag nådde fram, och jag började säga, "Äntligen fri,
tack, Gode Gud, jag är fri!"
"Vad var det där?" undrade jag, "Vad handlade det där om?"
Det tog mig över 150 kilometer att lista ut att i mitt hjärta, i mig
så hade jag blivit en fånge.
Jag var en fånge och jag behövde fly.
Det fängelse som jag befann mig i var det faktum att jag inte körde
eller använde motoriserade fordon.
Hur kommer det sig?
För när jag väl började så tyckte jag att det var väldigt passande
att inte använda motoriserade fordon.
Men det som skilde sig
var att varje födelsedag så funderade jag över min tystnad,
men jag ifrågasatte aldrig mitt beslut att bara använda mina fötter.
Jag hade ingen aning om att jag skulle bli en ambassadör för FN.
Jag visste inte att jag skulle få en doktorsexamen.
Och jag insåg att jag hade en skyldighet till fler än bara mig själv,
och att jag behövde förändras.
Vi kan göra det.
Jag var tvungen att förändras.
Men jag var rädd för förändringar,
för jag var så van med den där personen som bara gick.
Jag hade vant mig vid den personen och jag ville inte sluta med det.
Jag visste inte vem jag skulle bli om jag ändrade på mig själv
Men jag visste att jag skulle behöva göra det.
Jag visste att jag var tvungen att förändras, för det var det enda sättet
som kunde ta mig hit, där jag är idag.
Och jag vet att vi ofta
finner oss på en underbar plats som vi har tagit oss till,
men att det är en annan plats som vi måste nå.
Och vi måste lämna tryggheten av vad vi har blivit bakom oss,
och gå till den plats för det vi ska bli.
Jag vill uppmuntra er till att ta er till denna nästa plats,
att befria er från vilket fängelse ni än befinner er i,
och hur bekvämt det än är, för vi måste göra någonting, nu.
Vi måste förändras, nu.
Som vår före detta vise president sade,
"Vi måste bli aktivister."
Så, om min röst kan röra er,
om mina handlingar kan röra er, om min närvaro kan röra er,
låt det då vara så.
Och jag vet att alla ni har rört mig
då jag varit här.
Så låt oss gå ut i världen
och ta denna omtanke, denna kärlek, denna respekt
som vi har visat varandra här på TED,
och sprida det till världen.
För vi är miljön,
och hur vi bemöter andra
är hur vi kommer att bemöta miljön.
Så, jag vill tacka er för att ni är här
och jag vill avsluta detta med fem sekunders tystnad.
Tack.
(Applåder)