(muzika)
(aplauz)
Hvala vam što ste ovde.
Zahvaljujem vam se na tome što ste ovde, jer sam ćutao 17 godina.
I prve reči koje sam izgovorio bile su u Vašingtonu,
na 20. godišnjicu Dana Zemlje.
I moja porodica i prijatelji su se okupili tamo da me čuju.
I rekao sam, "Hvala vam što ste ovde."
Moja majka, tamo u publici, skočila je,
"Aleluja, Džoni govori!"
(smeh)
Zamislite da ste nemi 17 godina
i vaša majka je u publici.
Moja tata mi je rekao, "To je prva" -
Objasniću to.
Ali okrenuo sam se jer nisam prepoznao odakle dolazi moj glas.
Nisam čuo svoj glas 17 godina,
pa sam se okrenuo, pogledao i rekao,
"Bože, ko govori ono što mislim?"
I onda sam shvatio da sam to ja, znate i nekako sam se smejao.
I mogao sam da vidim svog oca - "Da, on je stvarno lud."
Pa, želim da vas povedem na ovo putovanje.
I putovanje je, verujem, metafora za sva naša putovanja.
I tako, iako je ovo na neki način neobično,
želim da mislite o svom sopstvenom putovanju.
Moje putovanje je počelo 1971.
kada sam prisustvovao sudaru dva tankera nafte ispod Golden Gejta,
i dva miliona litara ulja prosulo se u zaliv.
Toliko me je uznemirilo
da sam odlučio da ću se odreći vožnje u motorizovanim vozilima.
To je velika stvar u Kaliforniji.
I bila je to velika stvar u mojoj maloj zajednici Point Rejes Stejšn
u Invernesu, Kalifornija, jer je bilo samo
oko možda 350 ljudi tokom zime - to je bilo tokom -71.
I kada sam došao i počeo da hodam okolo, ljudi -
znali su šta se dešava.
I ljudi bi vozili pored mene
i rekli, "Džon, šta radiš?"
I ja bih odgovorio, "Pa, ja hodam za životnu sredinu."
I oni bi rekli, "Ne, ti hodaš da bismo mi izgledali loše, zar ne?
Ti hodaš da bismo se mi osećali loše."
I možda je bilo istine u tome,
jer sam mislio da ako ja krenem da hodam svi će me, znate, pratiti.
Zbog nafte, svi su govorili o zagađenju.
I tako sam se raspravljao sa ljudima o tome, raspravljao i raspravljao.
Pozvao sam moje roditelje.
Rekao sam, "Odrekao sam se vožnje u automobilima."
Moj tata je rekao, "Zašto to nisi uradio sa 16?"
(smeh)
Nisam znao o životnoj sredini tada.
Oni su u Filadelfiji.
I rekao sam svojoj majci, "Srećan sam, zaista srećan."
Rekla je, "Sine, da si srećan, ne bi to morao da kažeš."
Majke su takve.
I tako, na moj 27. rođendan, odlučio sam, jer sam se toliko raspravljao
i toliko govorio, vidite, da ću prestati da govorim
na samo jedan dan - jedan dan - da to ostavim na miru.
I jesam.
Ustao sam ujutru i nisam rekao ni reč.
I moram da vam kažem, bilo je to vrlo dirljivo iskustvo,
jer po prvi put, počeo sam da slušam - posle dugo vremena.
I ono što sam čuo, na neki način me uznemirilo.
Jer ono što sam ranije radio, kada sam mislio da slušam,
bilo je da sam slušao tek toliko da čujem ono što ljudi imaju da kažu
i mislio sam da mogu - znao sam šta će oni da kažu,
i tako sam prestao da slušam.
I u mom umu, na neki način sam trčao unapred
i mislio o tome šta ću da odgovorim,
dok su oni još uvek završavali.
I onda bih se ubacio.
Pa, to je samo prekidalo komunikaciju.
I tako sam tog prvog dana zaista slušao.
I bilo je to vrlo tužno za mene,
jer sam shvatio da mnogo godina nisam učio.
Imao sam 27. Mislio sam da znam sve.
Nisam.
I tako sam odlučio da bi bilo bolje da to uradim i naredni dan,
i naredni, i naredni sve dok konačno,
nisam obećao sebi da ću biti nem godinu dana
jer sam počeo da učim sve više i morao sam da naučim još više.
Tako sam rekao da ću ćutati godinu dana,
i onda na moj rođendan bih preispitao ono što sam naučio
i možda bih ponovo govorio.
Pa, to je trajalo 17 godina.
Sada, tokom tog vremena - tih 17 godina - hodao sam i svirao bendžo
i slikao sam i pisao svoj dnevnik i
pokušao sam da istražujem okolinu čitanjem knjiga.
I odlučio sam da ću ići u školu. I jesam.
Hodao sam do Ašlenda, Oregon,
gde s nudili diplomu iz ekoloških nauka.
To je samo 806 kilometara.
I otišao sam u kancelariju za prijave...
Šta, šta, šta?
Imao sam isečak iz novina.
O, dakle vi stvarno želite da idete ovde u školu?
Vi ne...?
Imamo specijalan program za vas. I jesu.
I za te dve godine, dobio sam svoju prvu diplomu - diplomirani student.
I moj otac je došao, bio je ponosan.
Rekao je, "Slušaj, stvarno smo ponosni na tebe sine,
ali šta ćeš da radiš sa tom diplomom?
Ne voziš se u kolima, ne govoriš,
moraćeš da radiš te stvari."
(smeh)
Slegnuo sam ramenima, pokupio svoj ranac i
ponovo počeo da hodam.
Hodao sam sve do Port Taunzend, Vašington, gde sam sagradio drveni brod,
vozio ga do Pjudžet Saunda,
Ajdaho - prepešačio Vašington, Ajdaho sve do Misula, Montana.
Pisao sam Univerzitetu Montana dve godine ranije
i rekao im da bih voleo da tamo idem u školu.
Rekao sam da ću biti tamo za oko dve godine.
(smeh)
I bio sam tamo. Pojavio sam se za dve godine i oni -
pričam ovu priču jer su mi oni stvarno pomogli.
Postoje dve priče iz Montane.
Prva je da uopšte nisam imao novca - to je znak koji sam mnogo koristio.
I oni su rekli, "Ne brini o tome."
Upravnik programa je rekao, "Vrati se sutra."
Dao mi je 150 dolara,
i rekao, "Prijavi se za jedan kurs.
Ići ćeš u Južnu Ameriku, zar ne?"
Rekao sam -
reke i jezera, hidrološki sistem, Južna Amerika.
I uradio sam to.
Vratio se i rekao mi,
rekao je, "OK Džon, sada kada si se prijavio za taj jedan kurs,
možeš da imaš ključ od kancelarije, možeš da položiš ispit zrelosti -
sazrevaš i možeš da koristiš biblioteku.
I ono što ćemo učiniti
jeste da ćemo reći svim profesorima da ti dozvole da pohađaš nastavu,
čuvaće ti ocenu
i kada smislimo kako da ti nabavimo ostatak novca,
onda možeš da se prijaviš za taj kurs i oni će ti dati ocenu."
Vau, ne rade to na fakultetima, mislim da ne.
Ali koristim tu priču jer su oni zaista hteli da mi pomognu.
Videli su da sam ja zaista zainteresovan za ekologiju,
i stvarno su hteli da mi pomognu na tom putu.
I za to vreme, ja sam zapravo držao nastavu bez da sam govorio.
I imao sam 13 studenata kada sam prvi put ušetao u učionicu,
i objasnio sam sa prijateljem, koji je mogao da tumači moj jezik znakova,
da sam ja Džon Frensis, hodam po svetu,
ne govorim i ovo je poslednji put
da će ova osoba biti ovde i prevoditi za mene.
Svi studenti su sedeli i uradili...
(smeh)
Video sam kako su gledali raspored
da vide kada mogu da izađu.
Morali su da uzmu moje časove.
Dve nedelje kasnije, svi su pokušavali da uđu na naš čas.
I naučio sam u ovom razredu - jer bih uradio stvari poput ove ...
i svi bi se okupili, pitajući se, šta on pokušava da kaže?
Ne znam, mislim da govori o čistom sečenju. Da, čisto sečenje.
Ne, ne, ne, to nije precizno sečenje, to je - koristi ručnu testeru.
Pa, ne možeš da precizno sečeš sa...
Da možeš da precizno sečeš ...
Ne, mislim da govori o selektivnom šumarstvu.
Ovo je bila nastava diskusije i mi smo imali diskusiju.
Ja bih se povukao, znate i na neki način sprečavao pesnice da polete.
Ali ono što sam naučio je da bih ponekad napravio znak
i oni bi rekli stvari koje ja apsolutno nisam pomislio,
ali trebalo je.
I ono što sam shvatio je, da ako ste nastavnik
i ako predajete, ako ne učite
verovatno niste dobro predavali.
I tako sam nastavio.
Moj tata je došao da me vidi kako diplomiram
i znate, odradio sam posao,
i moj otac reče, "Stvarno smo ponosni na tebe sine, ali..."
Znate šta je usledilo,
rekao je, "Moraš da počneš da voziš i da se voziš i da počneš da govoriš.
Šta ćeš sa diplomom mastera?"
Slegnuo sam ramenima, pokupio svoj ranac
i krenuo na Univerzitet Viskonsin.
Proveo sam dve godine tamo pišući o izlivima nafte,
Niko nije bio zainteresovan za izlivanja nafte.
Ali nešto se dogodilo -
Ekson Valdez.
I ja sam bio jedini u Sjedinjenim Državama koji je pisao o izlivima nafte.
Moj tata je ponovo došao.
Rekao je, "Ne znam kako uspevaš, sine,
mislim, ne voziš se u automobilima, ne govoriš.
Moja sestra je rekla možda bi trebalo da te ostavim na miru,
jer se čini da ti ide mnogo bolje
kada ništa ne govoriš."
(smeh)
I uzeo sam svoj ranac ponovo.
Uzeo sam svoj bendžo i hodao do Istočne obale,
stavio svoje stopalo u Atlanstki okean -
bilo mi je potrebno sedam godina i jedan dan da pređem Sjedinjene Države.
I na Dan zemlje, 1990.,
na 20. godišnjicu Dana zemlje, tada sam počeo da govorim.
I zato sam rekao, "Hvala vam što ste ovde."
Zato što je to neka vrsta onog drveta koje pada u šumi,
i ako nema nikoga da to čuje - da li stvarno pravi zvuk?
I zahvaljujem vam i zahvaljujem svojoj porodici,
jer su došli da me čuju kako govorim.
I to je komunikacija.
Takođe su me naučili slušanju - da su oni mene slušali.
I to je jedna od onih stvari koje su proizašle iz tišine,
slušanje jedni drugih.
Zaista, vrlo važno -
moramo da slušamo jedni druge.
Pa, moje putovanje se nastavilo.
Moj tata je rekao, "To je jedna,"
i još nisam to zaboravio.
Radiom sam za Obalsku Stražu, postao sam Ambasador dobre volje Ujedninjeninh nacija.
Pisao sam propise za Sjedinjene Države -
mislim, napisao sam propise o izlivanju nafte.
Mislim, pre 20 godina, da mi je neko rekao,
"Džon, da li zaista želiš da promeniš nešto?"
"Da, želim da promenim nešto."
Rekao je, "Samo počni da ideš prema istoku,
izađi iz svog automobila i samo počni da hodaš ka istoku."
I kad sam tek krenuo, da su rekli, "Da, i zaveži.
(smeh)
Promenićeš nešto, druškane."
Kako je to moguće, kako je to moguće?
Kako tako mala stvar poput hodanja i ćutanja
može da dovede do promene?
Pa, moje vreme u Obalskoj Straži je bilo stvarno dobro vreme.
I posle toga - radio sam samo godinu dana -
rekao sam, "To je dovoljno, jedna godina da to radim je dovoljno za mene."
Popeo sam se na jedrilicu i otplovio do Kariba,
i šetao kroz sva ostrva do Venecuele.
I znate, zaboravio sam najvažniju stvar,
a to je zašto sam počeo da govorim, a moram to da vam kažem.
Počeo sam da govorim zato što sam studirao ekologiju,
učio sam o životnoj sredini na tom, formalnom nivou,
ali postojao je i taj neformalni nivo.
A neformalni nivo -
učio sam o ljudima i šta činimo i kakvi smo.
I okolina je od drveća i ptica
i ugroženih vrsta došla do toga da bude o tome kako se ophodimo jedni prema drugima.
Jer, ako smo mi okolina,
onda svi treba da se osvrnemo okolo
i pogledamo kako se ophodimo prema nama samima i prema drugima.
I to je poruka koju imam.
I rekao sam, "Pa, moraću da širim poruku."
I odjedrio sam do Kariba -
nije to bila moja jedrilica zapravo, na neki način sam radio na njoj -
stigao do Venecuele i počeo da hodam.
Ovo je poslednji deo priče, jer govori o tome kako sam stigao ovde,
jer i dalje se nisam vozio u motorizovanim vozilima.
Hodao sam kroz El Dorado - to je zatvroski grad, slavni zatvor,
ili neslavni zatvor - u Venecueli i ne znam šta me je obuzelo,
jer to nije ličilo na mene.
Evo mene, prolazim pored stražara koji me zaustavlja i kaže,
"Pasaporte, pasaporte," i uperio M16 u mene.
Pogledao sam ga i rekao, "Pasoš, ha,
ne treba da ti pokažem pasoš, u rancu je.
Ja sam Dr Frensis, ja sam ambasador Ujedinjenih nacija i ja hodam svetom."
I počeo sam da odmičem.
Šta me je obuzelo da to kažem?
Put se pretvorio u džunglu.
Nisam ustreljen.
I stigao sam - počeo sam da govorim, napokon slobodan,
hvala svevišnjem bogu, napokon sam slobodan.
O čemu se tu radilo, kažem, o čemu se tu radilo?
Bilo mi je potrebno oko 150 kilometara da shvatim da sam u mom srcu, u meni,
postao zatvorenik.
Bio sam zatvorenik i morao sam da pobegnem.
Zatvor u kojem sam bio bila je činjenica da nisam vozio
ili koristio motorizovana vozila.
Sada, kako je to moguće?
Jer kada sam počeo, izgledalo mi je vrlo prikladno
da ne koristim motorizovana vozila.
Ali stvar koja je bila drugačija
je da sam svakog rođendana, pitao sebe o tišini,
ali nikada nisam pitao sebe o odluci da koristim samo svoja stopala.
Nisam imao pojma da ću postati ambasador UN.
Nisam znao da ću imati titulu doktora.
I shvatio sam da imam odgovornost veću od mene samog,
i da ću morati da se promenim.
Znate, mi to možemo.
Moraću da se promenim.
I bojao sam se promene,
jer sam bio navikao na momka koji je samo hodao.
Toliko sam se navikao na tu osobu da nisam hteo da prestanem.
Nisam znao ko ću biti ako se promenim.
Ali znao sam da moram.
Znao sam da moram da se promenim, jer je to bio jedini način
da budem danas ovde.
I znam da puno puta
pronađemo sebe na ovom čudesnom mestu gde smo dospeli,
ali ne postoji drugo mesto za nas.
I na neki način moramo da ostavimo iza sigurnost onoga što smo postali,
i da odemo na mesto onoga što postajemo.
I tako, želim da vas ohrabrim da odete na sledeće mesto,
da oslobodite sebe bilo kakvog zatvora u kojem možete da se zateknete,
koliko god udobno može da bude, jer moramo da uradimo nešto odmah.
Moramo odmah da se promenimo.
Kao što je naš bivši potpredsednik rekao,
moramo da postanemo aktivisti.
I ako moj glas može da utiče na vas,
ako moje akcije mogu da utiču na vas, ako moj boravak ovde može da utiče na vas,
molim vas dozvolite to.
I znam da ste svi vi uticali na mene
dok sam bio ovde.
I hajde da izađemo u svet
i uzmemo ovu brigu, ovu ljubav, ovo poštovanje
koje smo pokazali jedni drugima ovde u TEDu,
i ponesemo ovo u svet.
Zato što mi jesmo životna sredina,
i kako se ophodimo jedni prema drugima
to je zapravo kako se ophodimo prema životnoj sredini.
Tako da želim da vam zahvalim što ste ovde
i želim ovo da završim sa pet sekundi tišine.
Hvala vam.
(aplauz)