(Hudba)
(Potlesk)
Ďakujem, že tu ste.
A hovorím ďakujem, že tu ste, pretože som 17 rokov mlčal.
A prvé slová som povedal vo Washingtone, D.C.
na 20. výročie Dňa Zeme.
Moja rodina a priatelia sa tam zišli, aby ma počuli hovoriť.
A ja som povedal, "Ďakujem, že tu ste."
Moja mama v hľadisku vyskočila
"Aleluja, Johnny rozpráva!"
(Smiech)
Predstavte si, že by ste boli ticho 17 rokov
a vaša matka by bola v hľadisku, keď prehovoríte.
Môj otec mi povedal, "To je jedna vec" --
vysvetlím to.
Otočil som sa, pretože som nevedel, odkiaľ môj hlas vychádza.
Nepočul som ho 17 rokov,
a tak som sa otočil, pozrel sa a povedal,
"Preboha, kto hovorí, čo si myslím?"
Potom som si uvedomil, že to som bol ja, a zasmial som sa.
Videl som svojho otca -- "Hej, naozaj je blázon."
Chcem vás vziať na cestu.
Tá cesta je metaforou všetkých našich ciest.
A hoci je trochu neobvyklá,
chcem, aby ste o nej uvažovali ako o vašej vlastnej ceste.
Moja cesta začala v roku 1971,
keď som bol svedkom kolízie dvoch ropných tankerov pod Golden Gate,
pri ktorej sa do zálivu vylialo pol milióna galónov ropy.
To ma tak znepokojilo,
že som sa rozhodol, že sa vzdám riadenia a jazdenia na motorových vozidlách.
To je v Kalifornii veľká vec.
A bola to veľká vec v mojej malej komunite Point Reyes Station
v Inverness, Kalifornia, pretože tam žilo
v zime asi len 350 ľudí -- to bolo v roku 1971.
A tak keď som tam prišiel a začal sa prechádzať,
ľudia vedeli, čo sa deje.
Prišli ku mne s autom
a spýtali sa, "John, čo to robíš?"
A ja som povedal, "Nuž, chodím kvôli životnému prostrediu."
Oni povedali, "Nie, ty chodíš, aby sme my vyzerali zle, nie je tak?
Chodíš, aby sme sa my zle cítili."
A možno v tom bol kus pravdy,
pretože som si myslel, že keď začnem chodiť, všetci sa pridajú.
Všetci hovorili o znečisťovaní.
A tak som sa s nimi hádal a hádal, a hádal.
Zavolal som svojich rodičov.
Povedal som, "Vzdal som sa riadenia a vozenia sa v autách."
Môj otec povedal, "Prečo si to neurobil, keď si mal 16?"
(Smiech)
Vtedy som ešte nevedel o životnom prostredí.
Vtedy sme žili vo Philadephii.
Povedal som svojej matke, "Ale aj tak som šťastný, naozaj som šťastný."
Ona povedala, "Ak by si bol šťastný, nemusel by si to hovoriť."
Matky sú také.
A tak som sa na svoje 27. narodeniny rozhodol, keďže som sa tak veľa hádal
a tak veľa rozprával, že nebudem rozprávať.
Len na jeden deň -- jeden deň -- si od toho oddýchnem.
A tak som aj urobil.
Ráno som vstal a nepovedal som ani slovo.
Musím vám povedať, bol to veľmi inšpirujúci zážitok,
pretože po prvý raz som začal počúvať -- prvý raz po dlhom čase.
A čo som počul, ma znepokojilo.
Pretože predtým keď som si myslel, že počúvam,
tak som počúval len dovtedy, kým ľudia nepovedali, čo chceli
a myslel som si, že viem, čo povedia potom,
a tak som prestal počúvať.
V mojej mysli som išiel dopredu
a rozmýšľal som, čo im na to odpoviem,
zatiaľ čo oni ešte dokončovali svoju reč.
A potom som spustil ja.
A tak sa skončila komunikácia.
Takže v tento prvý deň som naozaj počúval.
A bolo to pre mňa veľmi smutné,
pretože som si uvedomil, že celé tie roky som sa neučil.
Mal som 27. Myslel som si, že viem všetko.
Nevedel som.
A tak som sa rozhodol, že budem ticho ešte jeden deň
a ešte jeden deň, a ešte jeden deň, až som napokon
sám sebe sľúbil, že budem ticho celý rok,
pretože som sa začal viac a viac učiť a potreboval som sa naučiť ešte viac.
Takže som bol ticho rok
a potom som sa svoje narodeniny prehodnotil, čo som sa naučil,
a či začnem rozprávať.
Vydržalo to 17 rokov.
Počas tej doby -- tých 17 rokov -- som chodil a hral na bendžo,
a maľoval som, a písal som si denník,
a pokúšal som sa študovať životné prostredie čítaním kníh.
A rozhodol som sa, že pôjdem do školy. Tak som šiel.
Šiel som až nahor do Ashlandu v Oregone,
kde ponúkali študijný odbor životné prostredie.
Je to len 800 kilometrov.
Šiel som do kancelárie študijného oddelenia a ...
Čo, čo, čo?
Mal som výstrižok z novín ...
Takže vy tu chcete chodiť do školy?
Vy nerozprávate...?
Máme pre vás špeciálny program. Mali.
A po tých dvoch rokoch som získal svoj prvý diplom -- bol som bakalár.
Prišiel môj otec, bol taký hrdý.
Povedal, "Počúvaj, naozaj sme na teba veľmi hrdý, syn môj,
ale čo budeš robiť s bakalárskym titulom?
Nejazdíš na autách, nerozprávaš,
no budeš to musieť začať robiť."
(Smiech)
Pokrčil som plecami, vzal som svoj batoh
a vydal som sa na cestu.
Prešiel som celú cestu hore do Port Towsend v štáte Washington, kde som si postavil drevenú loď,
a zišiel som s ňou cez Puget Sound,
Idaho -- prešiel som cez Washington, Idaho a dole do Missouly, Montana.
Dva roky predtým som napísal na Univerzitu v Montane,
že by som tam rád chodil do školy.
Napísal som, že prídem asi za dva roky.
(Smiech)
A bol som tam. Ukázal som sa po dvoch rokoch a oni --
hovorím tento príbeh, pretože mi naozaj pomohli.
Z Montany mám dva príbehy.
Prvým je, že som nemal žiadne peniaze -- to je posunok, ktorý som používal často.
A oni povedali, "Tým sa netrápte."
Vedúci programu povedal, "Príďte zajtra."
Dal mi 150 dolárov
a povedal, "Zaregistrujte si jeden kredit.
Idete do Južnej Ameriky, či nie?"
Ja som povedal --
Rieky a jazerá, hydrologické systémy, Južná Amerika.
A tak som to urobil.
Vrátil sa ku mne a povedal mi,
"Ok John, teraz keď ste si zaregistrovali jeden kredit,
dostanete kľúč od kancelárie, môžete byť zapísaný --
a keďže ste zapísaný, môžete chodiť do knižnice.
A urobíme to takto.
Všetci profesori ti dovolia chodiť na ich prednášky
a následne ti uložia tvoju známku.
A až prídeme na to, ako ti zoženieme zvyšok peňazí,
budeš sa môcť zaregistrovať oficiálne a oni ti dajú tvoju uloženú známku."
Wow, nemyslím, že to na vysokých školách takto robia bežne.
Používam ale ten príbeh, pretože mi naozaj chceli pomôcť.
Videli, že sa naozaj zaujímam o životné prostredie
a naozaj mi chceli pomôcť nájsť spôsob.
A kým som tam bol, vyučoval som bez toho, aby som hovoril.
Mal som 13 študentov, keď som prvý raz vošiel do triedy
a vysvetlil som im pomocou môjho priateľa, ktorý prekladal moju znakovú reč,
že ja som John Francis, chodím po svete,
nerozprávam a toto je prvý a posledný raz,
čo ma bude niekto prekladať.
Študenti si sadli a pozerali sa asi takto ...
(Smiech)
A videl som, že hľadali svoje rozvrhy,
aby videli, kedy sa odtiaľ dostanú.
Museli tú hodinu absolvovať.
A o dva týždne neskôr sa do tej triedy chcel dostať každý.
Veľa som sa tam naučil -- pretože som robil niečo takéto ...
a všetci boli zhromaždení, tápajúci, čo sa to snažím povedať?
Neviem, myslím, že hovorí o čistom výrube. Áno, čistý výrub.
Nie, nie, nie, to nie je čistý výrub -- používa ručnú pílku.
Nemôžeš predsa píliť s ...
Ale áno, môžeš ...
Nie, myslím, že hovorí o ...
Bola to diskusná trieda a my sme diskutovali.
Ja som trochu odstúpil a len som dával pozor, aby sa nepobili.
Ale naučil som sa, že keď ukážem znak,
povedia veci, ktoré som vôbec nemal na mysli,
ale mal som mať.
A prišiel som na to, že ak ste učiteľ
a učíte, a ak sa pritom neučíte aj vy,
tak asi neučíte dobre.
A tak som pokračoval.
Môj otec prišiel na promóciu
a, viete, urobil som toto,
a môj otec povedal, "Naozaj sme na teba hrdí, synu, ale ..."
Viete, čo pokračovalo,
"Musíš začať jazdiť na aute a rozprávať.
Čo budeš robiť s titulom inžiniera?"
Pokrčil som plecami, vzal som svoj batoh
a šiel som na Wisconsinskú univerzitu.
Tam som strávil dva roky písaním o únikoch ropy.
Nikoho vtedy úniky ropy nezaujímali.
Ale potom sa niečo stalo --
Exxon Valdez.
A ja som bol jediný, kto v USA písal o únikoch ropy.
Môj otec znovu prišiel.
Povedal, "Neviem, ako to robíš, synu,
nejazdíš na autách, nerozprávaš.
Moja sestra mi povedala, že by som ťa mal nechať na pokoji,
pretože to vyzerá tak, že sa ti oveľa lepšie darí,
keď nič nehovoríš."
(Smiech)
Znovu som si dal na chrbát svoj batoh.
Vzal som svoje bendžo a prešiel som celú cestu na východné pobrežie,
ponoril som svoju nohu do Atlantického Oceána --
trvalo mi sedem rokov a jeden deň prejsť cez Spojené štáty.
A na Deň Zeme v roku 1990,
na 20. výročie Dňa Zeme, som začal rozprávať.
A preto som povedal, "Ďakujem, že tu ste."
Pretože je to ako v tom príbehu -- ak v lese spadne strom
a nikto to nepočuje, vydal vôbec nejaký zvuk?
A ja ďakujem vám a ďakujem svojej rodine,
pretože prišli, aby ma počuli hovoriť.
A to je komunikácia.
Oni ma naučili počúvať a oni počúvali mňa.
Jednou z vecí, ktorá vychádza z mlčania,
je počúvať jeden druhého.
Naozaj je to veľmi dôležité --
potrebujeme počúvať jeden druhého.
Moja cesta pokračovala.
Otec povedal, "To je jedna vec."
a ja som tú druhú stále neopustil.
Pracoval som na pobrežnej stráži a stal som sa ambasádorom dobrej vôle OSN.
Písal som nariadenie pre USA --
myslím tým nariadenia pre únik ropy.
Keby mi niekto pred 20 rokmi povedal,
"John, naozaj chceš zmeniť svet?"
"Jasné, chcem zmeniť svet."
Povedal by, "Začni kráčať smerom na východ,
vystúp si z auta a začni kráčať na východ."
A keď by som trochu podišiel, povedal by, "Ozaj, a sklapni.
(Smiech)
Naozaj zmeníš svet, chlapče."
Ako by to mohlo byť?
Ako som mohol niečo zmeniť len tým,
že som chodil a nerozprával?
Pri pobrežnej stráži som zažil pekné obdobie.
A potom -- tam som pracoval len rok --
som si povedal, "To stačí, jeden rok mi stačí."
Nasadol som na loďku a zišiel som dole do Karibského mora,
prešiel som všetky tie ostrovy a prišiel som do Venezuely.
Viete, zabudol som najdôležitejšiu vec,
ktorá bola dôvodom, prečo som začal rozprávať.
Začal som rozprávať, pretože som vyštudoval životné prostredie,
a to aj na tejto úrovni, formálnej úrovni,
ale bola tam aj neformálna úroveň.
A tá neformálna úroveň --
naučil som sa popritom veľa o ľuďoch, o tom, čo robíme a akí sme.
A životné prostredie prešlo od stromov a vtákov
a ohrozených druhov k tomu, ako sa správame jeden k druhému.
Pretože ak sme my prostredím,
potom sa stačí poobzerať okolo seba
a uvedomiť si, ako sa správame sami k sebe a jeden k druhému.
A to bolo moje posolstvo.
Povedal som si, "Musím to posolstvo šíriť."
Nasadol som na svoju loď, zišiel som dolu do Karibského mora --
nebola to tak úplne moja loď, ale pracoval som na nej --
prišiel som do Venezuely a začal som kráčať.
Toto je posledná časť príbehu, pretože je o tom, ako som sa dostal sem,
keďže stále neriadim motorové vozidlá.
Prechádzal som cez El Dorado -- je tam slávne väzenie,
alebo neslávne väzenie -- vo Venezuele, a neviem, čo ma to pochytilo,
pretože toto sa na mňa nepodobá.
Prechádzal som popri strážnej bráne a strážnik zastavil a hovorí,
"Pasaporte, pasaporte" a mieri na mňa M16.
A ja som sa na neho pozrel a povedal, "Pas, hm,
nemusím vás ukazovať svoj pas, mám ho vzadu v batohu.
Som Dr. Francis, som ambasádor Spojených Národov a chodím po svete."
A začal som kráčať preč.
Čo ma to pochytilo, vravieť také dačo?
Cesta mierila do džungle.
Nevystrelil.
Začal som hovoriť, keď som bol voľný,
vďaka ti Bože, konečne som voľný.
Čo to bolo, vravím si, čo to bolo?
Trvalo mi 160 kilometrov, kým som zistil, že vo svojom srdci
som sa stal väzňom.
Bol som väzňom a potreboval som utiecť.
Väzením bol ten fakt, že som neriadil
a nepoužíval motorové vozidlá.
Ako sa to mohlo stať?
Pretože keď som s tým začal, zdalo sa mi vhodné
nepoužívať motorové vozidlá.
Rozdiel bol v tom,
že každé narodeniny som sa sám seba pýtal na mlčanie,
ale nikdy som sa nespýtal na rozhodnutie používať len svoje nohy.
Nemal som ani tušenie, že sa stanem ambasádorom Spojených národov.
Nemal som ani tušenie, že budem mať Ph.D.
Uvedomil som si, že mám väčšiu zodpovednosť než len za seba
a že sa musím zmeniť.
Viete, dokážeme sa zmeniť.
A ja som sa musel zmeniť.
Bál som sa toho,
pretože som bol taký zvyknutý na chlapíka, ktorý iba kráčal.
Bol som naňho tak zvyknutý, že som s tým nechcel prestať.
Nevedel som, kým budem, keď sa zmením.
Ale vedel som, že to potrebujem.
Vedel som, že sa potrebujem zmeniť, pretože to bol jediný spôsob,
ako som sa tu dnes mohol dostať.
A viem, že mnohokrát
sme na úžasných miestach, na ktoré sme sa dostali,
ale sú ďalšie miesta, na ktoré môžeme ísť.
A musíme zanechať bezpečie toho, kým sme sa stali,
a ísť na miesto toho, kým sa môžeme stať.
Chcem vás povzbudiť, aby ste šli na to ďalšie miesto,
aby ste utiekli z akéhokoľvek väzenia, v ktorom ste,
akokoľvek je to tam pohodlné, pretože práve teraz musíme niečo urobiť.
Práve teraz sa musíme zmeniť.
Ako povedal náš predošlý viceprezident,
musíme sa stať aktivistami.
Takže ak sa vás dotýka môj hlas,
ak sa vás dotýkajú moje činy, ak sa vás dotýka to, že som tu,
prosím nechajte to ovplyvniť vás.
A ja viem, že vy všetci ste sa dotkli mňa,
ako tu stojím.
Poďme von do sveta
a vezmime zo sebou tú starostlivosť, tú lásku, ten rešpekt,
ktorý tu na TEDe prejavujeme jeden druhému
a vezmime ich von do sveta.
Pretože my sme prostredie,
a to, ako sa správame jeden k druhému
je to, ako sa správame k životnému prostrediu.
Takže vám ďakujem, že tu ste,
a chcem to ukončiť piatimi sekundami ticha.
Ďakujem.
(Potlesk)