(Muzika)
(Plojimai)
Ačiū, kad esate čia.
Ir aš sakau ačiū, kad esate čia, nes aš tylėjau 17 metų.
Ir pirmuosius žodžius pratariau Vašingtone
per 20-ąsias Žemės dienos metines.
Mano šeima ir draugai susirinko ten išgirsti mane kalbant.
Aš tariau, "Ačiū jums, kad esate čia."
Mano mama, sėdėjusi tarp žiūrovų, pašoko,
"Aleliuja, Džonis kalba!"
(Juokas)
Įsivaizduokite, jei būtumėte tylėjęs 17 metų
ir jūsų motina publikoje taip pasakytų.
Mano tėtis man pasakė, "Tai vienas" --
Aš paaiškinsiu tai.
Aš pasimečiau, nes nesuvokiau, iš kur sklinda mano balsas.
Aš negirdėjau savo balso 17 metų,
tad sutrikau, pažvelgiau ir paklausiau,
"Dieve, kas sako tai, ką galvoju?"
Tada supratau, kad tai aš, žinote, ir nusijuokiau.
Galėjau matyti savo tėvą -- "Taip, jis tikrai trenktas."
Tad aš noriu pakviesti jus į šią kelionę.
Ši kelionė, mano įsitikinimu, yra visų mūsų kelionių metafora.
Nors šita yra gana neįprasta,
aš noriu, kad jūs galvotumėte apie savo kelionę.
Mano kelionė prasidėjo 1971-aisiais,
kai išvydau, kaip po Aukso Vartų tiltu susidūrė du naftos tanklaiviai
ir pusė milijono galonų naftos išsiliejo įlankoje.
Tai mane taip sukrėtė,
kad aš nusprendžiau nebevažinėti motorinėmis transporto priemonėmis.
Tai Kalifornijoje tikrai rimtas dalykas.
Ir tai buvo rimtas dalykas mano mažoje Point Reyes Station bendruomenėje
Invernese, Kalifornijoje, nes ten 1971-aisiais
žiemą gyveno apie 350 žmonių.
Tad kai aš nusprendžiau pradėti vaikščioti, žmonės
tiesiog žinojo, kas vyksta.
Žmonės privažiuodavo prie manęs
ir paklausdavo, "Džonai, ką čia darai?"
Ir aš atsakydavau, "Na, aš einu dėl aplinkos."
Jie sakydavo,"Ne, tu juk eini, kad mes prastai atrodytumėme?
Tu eini, kad priverstum mus blogai jaustis."
Galbūt tame buvo šiek tiek tiesos,
nes aš maniau, kad jei pradėsiu vaikščioti, visi seks mano pavyzdžiu.
Dėl naftos visi kalbėjo apie užterštumą.
Aš diskutuodavau su žmonėmis apie tai, ginčydavausi ir ginčydavausi.
Aš paskambinau tėvams.
Pasakiau,"Aš nustojau važinėti mašinomis."
Mano tėtis atsakė,"Kodėl to nedarei, kai buvai 16-os?"
(Juokas)
Aš tuomet dar nieko nežinojau apie aplinkosaugą.
Tėvai gyveno Filadelfijoje.
Aš pasakiau motinai, "Bet aš laimingas, aš tikrai laimingas."
Ji tarė, "Jei būtum laimingas, sūnau, tau nereiktų to sakyti."
Tokios tos mamos.
Taigi, per savo 27-ąjį gimtadienį, kadangi aš tiek ginčijausi
ir tiek kalbėjau, nusprendžiau nustoti šnekėti
bent vienai dienai -- vienai dienai -- tiesiog liautis.
Taip ir padariau.
Atsikėliau ryte ir nepratariau nė žodžio.
Turiu jums prisipažinti, tai buvo jaudinantis potyris,
nes pirmą kartą -- po ilgos pertraukos -- aš pradėjau klausytis.
Ir tai, ką išgirdau, mane sutrikdė.
Nes anksčiau, kai galvodavau, kad klausausi,
aš iš tikrųjų klausydavau tik išgirsti, ką žmonės nori pasakyti
ir manydavau, kad žinau, ką jie toliau pasakys
ir nustodavau klausytis.
Savo mintyse aš tarsi nubėgdavau į priekį
ir galvodavau, ką jiems atsakysiu,
kol jie užbaigdavo mintį.
Tada prabildavau aš.
Na, tai tiesiog užbaigdavo bendravimą.
Tad pirmąją dieną aš iš tikrųjų klausiausi.
Man pasidarė labai liūdna,
nes supratau, kad visus tuos metus aš nesimokiau.
Man buvo 27. Aš maniau, kad žinau viską.
Aš nežinojau.
Tad aš nusprendžiau, kad tai tęsiu dar vieną dieną,
ir dar vieną dieną, ir dar vieną dieną, kol galiausiai
aš pažadėjau sau, kad visus metus tylėsiu,
nes pradėjau išmokti vis daugiau ir daugiau ir man reikėjo išmokti daugiau.
Sau pasakiau, kad visus metus tylėsiu
ir per savo gimtadienį įvertinsiu, ką išmokau
ir galbūt kalbėsiu vėl.
Na, tai truko 17 metų.
Visą tą laiką - tuos 17 metų - aš ėjau, aš grojau bandža,
aš tapiau, aš rašiau savo dienoraštį
ir bandžiau studijuoti aplinkosaugą skaitydamas knygas.
Ir nusprendžiau pradėti lankyti mokyklą. Taip ir padariau.
Aš nuėjau iki Ešlando, Oregone,
kur buvo galima gauti mokslinį laipsnį aplinkosaugos studijose.
Tai tik 500 mylių.
Tad aš nuėjau pas studijų skyriaus vedėją ir ...
Ką? Ką? Ką?
Aš turėjau laikraščio iškarpą.
Tai tu tikrai nori čia mokytis?
Ar tu ne... ?
Mes turime tau specialią programą. Jie tikrai turėjo.
Ir per dvejus metus aš gavau savo pirmąjį - bakalauro - laipsnį.
Mano tėtis atvyko, jis manimi taip didžiavosi.
Jis pasakė,"Klausyk, mes tavimi labai didžiuojamės, sūnau,
bet ką tu ketini daryti su bakalauro laipsniu?"
Tu nevažinėji mašinomis, tu nekalbi,
tau reiks daryti šiuos dalykus."
(Juokas)
Aš nuleidau pečius, užsidėjau vėl ant pečių savo kuprinę
ir pradėjau eiti.
Aš nuėjau iki pat Port Taunsendo, Vašingtone, kur pasidariau medinę valtį,
perplaukiau Puget Sound.
Perėjau Vašingtoną, Aidahą ir nuėjau iki Misulos, Montanoje.
Prieš dvejus metus buvau parašęs Montanos universitetui
ir pranešiau, kad norėčiau ten mokytis.
Pasakiau, kad būsiu ten po kokių dvejų metų.
(Juokas)
Ir aš ten atsiradau. Aš pasirodžiau po dvejų metų ir jie --
aš pasakoju šią istoriją, nes jie tikrai man padėjo.
Montanoje nutiko dvi istorijos.
Pirmoji ta, kad aš visai neturėjau pinigų -- šį ženklą naudojau dažnai.
Ir jie pasakė, "Nesijaudink dėl to."
Studijų vadovas patarė, "Sugrįžk rytoj."
Jis davė man 150 dolerių
ir pasakė, "Užsiregistruok vienam kreditui.
Tu juk vyksti į Pietų Ameriką, ar ne?"
Aš atsakiau --
Upės ir ežerai, hidrologinės sistemos, Pietų Amerika.
Aš taip ir padariau.
Jis grįžo ir man tarė,
jis pasakė, "Gerai, Džonai, kadangi tu užsiregistravai tam vienam kreditui,
tu gali turėti raktą nuo raštinės, tu oficialiai priimtas --
kadangi tu priimtas, tu gali naudotis biblioteka.
Ir štai, ką mes padarysime:
mes sutarsime, kad visi profesoriai tau leistų lankyti paskaitas,
jie saugos tavo pažymį
ir kai mes sugalvosime, kaip tau gauti likusius pinigus,
tada užsiregistruosi tam kursui ir jie tau parašys įvertinimą."
Oho, aš nemanau, kad tai daroma aukštosiose mokyklose.
Aš papasakojau šią istoriją, nes jie tikrai norėjo man padėti.
Jie matė, kad aš labai susidomėjęs aplinkosauga
ir nuoširdžiai norėjo man padėti.
Ir per visą tą laiką aš iš tikrųjų dėsčiau grupėms nekalbėdamas.
Turėjau 13 studentų, kai pirmą kartą įžengiau į auditoriją,
ir paaiškinau jiems su draugo, kuris mokėjo skaityti mano ženklų kalbą, pagalba,
kad aš, Džonas Frensis, aš einu per pasaulį,
aš nekalbu ir tai paskutinis kartas,
kuomet šis žmogus bus mano vertėju.
Visi studentai susėdo ir ...
(Juokas)
Aš mačiau, kad jie nagrinėjo tvarkaraštį,
bandydami sužinoti, kada galės iš čia dingti.
Jie turėjo dalyvauti mano paskaitoje.
Po dviejų savaičių kiekvienas norėjo patekti į šią paskaitą.
Aš išmokau šiose paskaitose -- kadangi aš padarydavau taip ...
ir jie susispiesdavo ratu klausinėdami, ką jis bando pasakyti?
Nežinau, aš manau jis kalba apie kirtimus. Taip, kirtimus.
Ne, ne, ne, tai ne kirtimai, tai -- jis naudoja rankinį pjūklą.
Na, tu negali kirsti medžių su ...
Taip, tu gali kirsti medžius ...
Ne, aš manau jis kalba apie atrankinę miškininkystę.
Dabar tai buvo diskusijų paskaita ir mes diskutavome.
Aš tiesiog atsitraukiau, žinote, ir paprasčiausiai saugojau, kad nebūtų paleisti į darbą kumščiai.
Aš pastebėjau, kad kartais man parodžius ženklą,
jie pasakydavo dalykus, kurių aš visai neturėjau galvoje,
bet turėjau turėti.
Man paaiškėjo, kad jei esi mokytojas
ir mokai, ir tuo pačiu nesimokai pats,
tu greičiausiai nesi labai geras mokytojas.
Tad taip viskas vyko toliau.
Tėtis atvyko pamatyti mano mokslų baigimo
ir, žinote, aš atlikau darbą
ir mano tėtis pasakė, "Mes tavimi tikrai didžiuojamės, sūnau, bet ..."
Žinote, kaip viskas buvo,
jis pasakė, "Tu turi pradėti vėl važinėti ir kalbėti.
Ką tu ketini daryti su magistro laipsniu?"
Aš nuleidau pečius, užsidėjau kuprinę
ir nuėjau iki Viskonsino universiteto.
Aš praleidau ten dvejus metus rašydamas apie naftos išsiliejimus.
Niekas nesidomėjo naftos išsiliejimais.
Bet šis bei tas nutiko --
Exxon Valdez.
Aš buvau vienintelis Jungtinėse Valstijose rašęs apie naftos išsiliejimus.
Tėtis atvyko vėl.
Jis pasakė,"Aš nežinau, kaip tu tai darai, sūnau,
turiu omenyje, tu nevažinėji mašinomis, tu nekalbi.
Sesuo pasakė, kad man geriau palikti tave ramybėje,
nes atrodo, kad tau geriau sekasi,
kai tu nieko nesakai."
(Juokas)
Na, aš užsidėjau savo kuprinę.
Pasiėmiau bandžą ir nuėjau iki rytinės pakrantės,
įmerkiau kojas į Atlanto vandenyną -
prireikė septynerių metų ir vienos dienos pereiti Jungtines Valstijas.
1990-aisiais per Žemės dieną,
20-ąsias Žemės dienos metines aš vėl pradėjau kalbėti.
Ir aš pasakiau, "Ačiū, kad esate čia."
Nes tai panašu į miške virstantį medį.
Jei ten nėra, kas jį girdėtų -- ar jis tikrai sukelia garsą?
Ir aš dėkoju jums, aš dėkoju savo šeimai,
nes jie atėjo paklausyti manęs.
Tai bendravimas.
Ir jie išmokė mane klausytis -- nes jie klausėsi manęs.
Tai vienas iš dalykų, kylančių iš tylos,
vienas kito klausymasis.
Tikrai labai svarbu,
kad mes klausytumėmės vienas kito.
Na, mano kelionė tęsėsi.
Tėtis pasakė, "Tai viena,"
ir aš vis dar negalėjau to atsisakyti.
Aš dirbau pakrančių apsaugoje, buvau paskirtas Jungtinių Tautų Gerosios Valios Ambasadoriumi,
rašiau teisės aktus Jungtinėms Valstijoms --
turiu galvoje, rašiau naftos išsiliejimų reglamentus.
Supraskite, prieš 20 metų jei kas man būtų pasakęs,
"Džonai, ar tu tikrai nori kažką pakeisti?"
"Taip, aš noriu kažką pakeisti."
Jis pasakytų,"Tu pradėk eiti į rytus,
išlipk iš mašinos ir pradėk eiti į rytus."
Ir šiek tiek man paėjus jie pasakytų, "Gerai, ir dar užsičiaupk.
(Juokas)
Drauguži, tu tikrai kažką pakeisi."
Kaip tai galėjo nutikti, kaip tai galėjo nutikti?
Kaip toks paprastas dalykas kaip ėjimas ir nekalbėjimas
galėjo kažką pakeisti?
Mano laikas, praleistas pakrančių apsaugoje buvo tikrai smagus.
Po to -- aš dirbau ten tik metus --
aš pasakiau, "Užteks, vienerių metų tam pakaks."
Aš įlipau į burlaivį ir nuplaukiau iki pat Karibų,
perėjau visas salas iki pat Venesuelos.
Žinote, aš pamiršau svarbiausią dalyką,
kodėl aš vėl pradėjau kalbėti, tai aš turiu atskleisti.
Aš pradėjau kalbėti, nes studijavau aplinkosaugą,
aš ją studijavau šiuo lygiu, šiuo formaliu lygiu,
bet yra ir neformalus lygmuo.
Ir neformalus lygmuo --
aš mokiausi apie žmones, ką mes darome ir kas mes esame.
Aplinkosauga nustojo būti vien medžiai, paukščiai
ir nykstančios rūšys ir tapo tuo, kaip mes elgiamės vienas su kitu.
Nes jei mes esame aplinka,
tai viskas, ko reikia yra apsižvalgyti aplink
ir pažiūrėti, kaip mes elgiamės su savimi ir vienas su kitu.
Tai žinia, kurią aš nešiojau.
Aš tariau, "Aš ketinu paskleisti šią žinią."
Aš įlipau į savo burlaivį, nuplaukiau iki pat Karibų --
tai buvo ne visai mano burlaivis, aš lyg ir dirbau jame --
nukeliavau iki Venesuelos ir pradėjau eiti.
Tai paskutinė mano pasakojimo dalis, nes taip patekau ir čia,
nes aš vis dar nesinaudoju motorizuotomis transporto priemonėmis.
Aš ėjau per El Doradą -- tai kalėjimo miestas, žymaus kalėjimo
Venesueloje, ir aš nežinau, kas mane apsėdo,
nes tai nebuvo panašu į mane.
Štai aš, einu pro sargybos postą, sargas mane sustabdo ir sako,
"Pasaporte, pasaporte," ir nukreipia M16 į mane.
Aš pažvelgiau į jį ir pasakiau,"Pasas, sakai,
man nereikia rodyti tau savo paso, jis mano kuprinėje.
"Aš dr. Frensis, aš Jungtinių Tautų ambasadorius ir einu aplink pasaulį.
Ir nuėjau tolyn.
Kas mane apsėdo, kad taip pasakiau?
Kelias pasuko į džiungles.
Manęs nenušovė.
Aš tariau sau, pagaliau laisvas,
ačiū Aukščiausiajam, aš pagaliau laisvas.
Dėl ko taip nutiko, savęs paklausiau, dėl ko taip nutiko?
Man prireikė 100 myliu, kad suvokčiau, jog savo širdyje, savyje
aš tapau kaliniu.
Aš tapau kaliniu ir man reikėjo pabėgti.
Kalėjimas buvo faktas, kad aš nevažiavau
ir nesinaudojau motoriniu transportu.
Kaip taip galėjo būti?
Nes kai tai pradėjau, man pasirodė tinkama
nesinaudoti motoriniu transportu.
Bet vienas dalykas buvo kitoks,
kad per kiekvieną savo gimtadienį aš klausdavau savęs apie tylėjimą,
bet niekada nesvarstydavau savo sprendimo vaikščioti pėsčiomis.
Aš net negalvojau tapti Jungtinių Tautų Ambasadoriumi.
Net negalvojau gauti daktaro laipsnio.
Tuomet aš supratau, kad esu atsakingas ne tik sau
ir tai, kad privalau pasikeisti.
Žinote, mes tai galime.
Aš ketinau pasikeisti.
Ir aš bijojau pasikeisti,
nes aš buvau taip pripratęs prie vaikino, kuris tik ėjo.
Aš taip buvau pripratęs prie to žmogaus, kad nenorėjau liautis.
Aš nežinojau, kuo tapsiu, jei pasikeisiu.
Bet žinojau, kad reikia.
Aš žinojau, kad man reikia pasikeisti, nes tik taip
aš galėjau būti čia.
Aš žinau, kad labai dažnai
mes atsiduriame nuostabiose vietose,
bet yra kitos vietos, kur mums reikia patekti.
Ir mes turime tarsi palikti saugumą to, kuo tapome,
ir judėti link to, kuo dar tik tapsime.
Ir aš noriu jus padrąsinti eiti į naujas vietas,
išlaisvinti save iš kalėjimo, kuriame esate,
nors ir koks patogus jis būtų, nes mes privalome daryti kažką dabar.
Mes turime pasikeisti dabar.
Kaip mūsų buvęs viceprezidentas pasakė,
mes turime tapti aktyvistais.
Ir jei mano balsas gali jus paveikti,
jei mano veiksmai gali jus paveikti, jei mano buvimas čia gali jus paveikti,
leiskite tam įvykti.
Aš žinau, kad visi jūs paveikėte mane,
kol čia buvau.
Tad išeikime į pasaulį
ir neškimės šį rūpestį, šią meilę, šią pagarbą,
kurią mes rodome vienas kitam čia TED konferencijoje,
ir išneškime tai į pasaulį.
Nes mes esame aplinka,
ir tai, kaip mes elgiamės vienas su kitu,
tai taip mes elgsimės ir su aplinka.
Aš noriu jums padėkoti, kad esate čia,
ir noriu užbaigti tai penkiomis sekundėmis tylos.
Ačiū jums.
(Plojimai)