(Zene)
(Taps)
Köszönöm, hogy itt vannak.
És azért mondom, hogy köszönöm, hogy itt vannak, mert 17 évig néma voltam.
És az első szavaimat Washingtonban ejtettem ki
a Föld Napja 20. évfordulóján.
És a családom és a barátaim eljöttek, hogy halljanak beszélni.
És azt mondtam: "Köszönöm, hogy itt vannak."
Édesanyám, ott kinn a közönségben, felugrott,
"Hallelúja, Johnny beszél!"
(Nevetés)
Képzeljék el, hogy 17 évig hallgattak,
és az édesanyjuk a közönség soraiban ül.
Apám azt mondta: "Ez egy." --
Ezt később megmagyarázom.
Hátrafordultam, mert nem ismertem meg a saját hangomat.
Nem hallottam a hangomat 17 évig,
ezért hátrafordultam, és azt mondtam:
"Jézusom, ki mondja azt, amire gondolok?"
Aztán rájöttem, hogy én, és elnevettem magam.
És láttam apámat -- "Igen, tényleg bolond."
El akarom vinni Önöket egy utazásra.
És ez az utazás, azt hiszem metafora minden utazásunkra.
Ezért, bár az enyém kicsit szokatlan,
arra kérem Önöket, hogy gondoljanak a saját utazásukra.
Az én utam 1971-ben kezdődött,
amikor szemtanúja voltam két olajszállító hajó ütközésének a Golden Gate híd alatt,
és kétmillió liter olaj ömlött az öbölbe.
Annyira megrázott,
hogy elhatároztam, többet nem utazom, vagy vezetek motoros járművet.
Ez egy nagy dolog Kaliforniában.
És egy nagy dolog volt a kis közösségemben, Port Reyes Station-ben
Invernessben, Kaliforniában, mert
kb. csak 350 ember volt ott télen -- ez még 1971-ben volt.
Szóval amikor én elkezdtem gyalogolni, az emberek --
rögtön tudták, hogy miről van szó.
És lelassítottak mellettem, és azt mondták:
"John, mit csinálsz?"
És azt válaszoltam: "Gyaloglok a környezetért."
Erre ők: "Nem, azért gyalogolsz, hogy mi rosszul nézzünk ki, ugye?"
Azért gyalogolsz, hogy mi rosszul érezzük magunkat."
És talán volt ebben valami igazság,
mert azt hittem, ha én elkezdek gyalogolni, akkor mindenki követni fog.
Az olaj miatt, mindenki a szennyezésről beszélt.
És vitatkoztam erről az emberekkel, vitatkoztam és vitatkoztam.
Felhívtam a szüleimet.
Azt mondtam: "Nem ülök kocsiba."
Apám azt mondta: "Miért nem tudtad ezt 16 évesen eldönteni?"
(Nevetés)
Akkor még nem tudtam a környezetről.
Ők Philadeplhiaban élnek.
És azt mondtam anyámnak: "Boldog vagyok, igazán boldog."
Ő azt mondta: "Ha olyan boldog lennél, nem kéne mondanod."
Az anyák már csak ilyenek.
Így a 27. születésnapomon elhatároztam, mert annyit vitatkoztam,
és annyit beszéltem, hogy abba akartam hagyni a beszédet
csak egy napra -- egy napra -- hogy szünetet tartsak.
És így tettem.
Felkeltem reggel, és egy szót sem szóltam.
És meg kell mondjam, nagyon megindító élmény volt,
mert hosszú idő óta először elkezdtem figyelni.
És amit hallottam, az felkavart.
Mert hozzá voltam szokva, hogy amikor azt hittem figyelek,
csak annyit hallottam meg, hogy tudjam mit akarnak mondani,
és azt hittem -- tudom, mit fognak mondani,
ezért nem figyeltem tovább.
És az elmémben egyszerűen előreszaladtam,
és azon gondolkodtam, hogy mit fogok válaszolni,
mialatt ők még befejezték a mondandójukat.
És aztán belekezdtem.
Nos, ez teljesen véget vetett a kommunikációnak.
Így aztán, ezen az első napon tényleg figyeltem!
És nagyon elszomorodtam,
mert rájöttem, hogy sok éven keresztül nem tanultam semmit.
27 éves voltam. Azt hittem, mindent tudok.
Hát nem tudtam.
Elhatároztam, hogy ezt csinálom még egy napig,
és még egy napig, és még egy napig, egészen amíg
megígértem magamnak, hogy egy évig csendben leszek,
mert egyre többet tanultam, és szükségem volt rá, hogy tanuljak.
Azt mondtam, egy évig csendben leszek,
aztán a születésnapomon újraértékelem, amit tanultam,
és talán újra beszélni fogok.
Nos, ez eltartott 17 évig.
Ezalatt az idő alatt -- ezalatt a 17 év alatt -- gyalogoltam és bendzsóztam,
festettem és írtam a naplómat,
és megpróbáltam tanulmányozni a környezetet könyveken keresztül.
Elhatároztam, hogy iskolába megyek, és így is tettem.
Elgyalogoltam Ashlandbe, Oregonban,
ahol indítottak egy környezetvédelmi tanulmányok programot.
Csupán 800 km-re volt.
És bementem a tanulmányi osztályra és...
Micsoda? Micsoda?
Volt nálam egy újsághirdetés.
Tényleg itt akar tanulni?
Nincs...?
Van magának egy speciális programunk. És tényleg volt.
Ebben a két évben megszereztem az első diplomám -- egy BA diplomát.
És eljött apám, annyira büszke volt.
Azt mondta: "Fiam, nagyon büszkék vagyunk rád,
de mit fogsz kezdeni ezzel a diplomával?
Nem ülsz kocsiba, nem beszélsz,
rá kell szánnod magad ezekre!"
(Nevetés)
Felhúztam a vállam, felvettem a hátizsákom,
és elkezdtem gyalogolni.
Elgyalogoltam Port Townsendbe, Washingtonban, ahol építettem egy fa hajót
és áteveztem a Puget szoroson.
Idaho -- átgyalogoltam Washingtonon, Idahon, le Missoulaba, Montanában.
Írtam a Montana Egyetemnek két évvel korábban,
azt mondtam, szeretnék ott tanulni.
Azt mondtam, ott leszek két év múlva.
(Nevetés)
És tényleg ott voltam. Megjelentem két év múlva és ők --
azért mesélem ezt el, mert tényleg sokat segítettek.
Két történet fűződik Montanahoz.
Az első történet, hogy nem volt pénzem -- ezt a jelet rengeteget használtam.
És azt mondták: "Ne aggódj emiatt."
A program vezetője azt mondta: "Gyere vissza holnap."
Adott nekem 150 dollárt,
és azt mondta: "Iratkozz fel egy szemeszterre.
Dél-Amerikába fogsz menni, ugye?"
És azt mondta --
Folyók és tavak, hidrológiai rendszerek, Dél-Amerika.
Szóval ezt tettem.
Visszajött, és azt mondta:
"Rendben John, most hogy feliratkoztál egy szemeszterre,
kaphatsz egy kulcsot egy irodához, beiratkozhatsz --
ha beiratkozol, használhatod a könyvtárat.
És azt fogjuk csinálni,
hogy megkérünk minden professzort, hogy látogathasd az óráit,
meg fogják őrizni a jegyeidet,
és ha kitaláljuk, hogy hogyan szerezzük meg a pénz többi részét,
feliratkozhatsz azokra az órákra, és megkapod a jegyeket."
Azt hiszem ezt nem sok egyetemen teszik meg.
De azért mesélem el ezt a történetet, mert ők tényleg segíteni akartak.
Látták, hogy nagyon érdekel a környezet,
és komolyan segíteni akartak nekem.
És ezalatt az idő alatt tanítottam is, beszéd nélkül.
13 diákom volt, amikor bementem az első órámra,
és elmagyaráztam egy barátommal, aki le tudta fordítani a jelnyelvemet,
hogy a nevem John Francis, járom a világot,
nem beszélek, és ez volt az utolsó alkalom,
hogy valaki tolmácsolt nekem.
A diákok csak ültek, és...
(Nevetés)
Láttam, hogy az órarendet nézik,
hogy hogyan szökhetnének meg.
De kötelező volt ez az óra velem.
Két héttel később mindenki az én órámra akart járni.
És megtanultam ezen az órán -- mert ilyen dolgokat csináltam...
és körbevettek, és találgatták, hogy mit akarok mondani.
"Nem tudom, azt hiszem erdőirtásról beszél. Igen, az erdőirtásról."
"Nem, nem, nem, ez nem erdőirtás -- kézi fűrészt használ.
Nem lehet erdőt irtani vele..."
"De lehet, de lehet..."
"Szerintem a szelektív erdőgazdálkodásról beszél."
Ez egy szóbeli óra volt, és mi beszélgettünk.
Én csak visszavonultam, és csak ügyeltem, nehogy verekedés törjön ki.
De azt tanultam, hogy néha jeleztem valamit,
és olyan dolgokat mondtak, amikre egyáltalán nem gondoltam,
pedig kellett volna!
Arra jöttem rá, ha tanár vagy,
és tanítsz, de közben nem tanulsz,
akkor valószínűleg nem tanítasz valami jól!
És így folytattam.
Apám eljött a diplomaosztómra,
megtörtént a dolog,
és apám azt mondta: "Nagyon büszkék vagyunk rád fiam, de..."
És tudják, mi következett,
azt mondta: "El kell kezdened vezetni és beszélni."
Mit fogsz kezdeni a diplomáddal?"
Felhúztam a vállam, felvettem a hátizsákom,
és elmentem a Wisconsin Egyetemre.
Két évet töltöttem ott, azzal, hogy olajkatasztrófákról írtam.
Senkit sem érdekeltek az olajkatasztrófák.
Aztán történt valami --
Exxon Valdez.
És én voltam az egyetlen az Egyesült Államokban, aki olajkatasztrófákról írt.
Apám megint eljött.
Azt mondta: "Nem tudom, hogy csinálod ezt fiam,
nem ülsz kocsiba, nem beszélsz.
A nővérem szerint lehet, hogy inkább békén kéne hagyjalak,
mert úgy tűnik, sokkal jobban mennek a dolgaid,
amikor nem mondasz semmit."
(Nevetés)
Nos, megint felvettem a hátizsákom.
Felvettem a bendzsómat és elgyalogoltam a keleti partra,
bedugtam a lábam az Atlanti-óceánba --
Hét évig és egy napig tartott keresztülgyalogolnom az Egyesült Államokon.
És a Föld Napján 1990-ben
a Föld Napja 20. születésnapján, akkor kezdtem el beszélni.
És ezért mondtam: "Köszönöm, hogy itt vannak."
Kicsit olyan, mint a fa, ami kidől az erdőben,
de senki nincs ott, aki hallja -- vajon hangosan teszi azt?
És köszönöm önöknek, köszönöm a családomnak,
mert eljöttek, hogy halljanak beszélni.
És ez a kommunikáció.
És tanítottak valamit a figyelésről -- azzal, hogy ők meghallgattak engem.
És ez az egyik dolog, ami a csend eredménye volt,
egymás meghallgatása.
Tényleg nagyon fontos --
meg kell hallgatnunk egymást.
Az utam tovább folytatódott.
Apám azt mondta: "Ez egy."
de még mindig nem adtam fel.
Dolgoztam a partiőrségnél és az ENSZ jószolgálati nagykövete lettem.
Rendeleteket írtam az Egyesült Államoknak --
úgy értem olajömléssel kapcsolatos rendeleteket fogalmaztam.
Ha 20 évvel ezelőtt valaki azt mondja nekem,
"John, szeretnéd megváltoztatni a világot?"
"Igen, meg akarom változtatni a világot."
Azt mondta volna: "Te csak indulj el gyalog kelet felé,
szállj ki a kocsidból és kezdj el gyalogolni kelet felé!"
És amikor elindulok, azt is mondták volna: "Ja, és a szádat is fogd be!
(Nevetés)
Meg fogod változtatni a világot, haver!"
Hogy lehet ez? Hogy lehet ez?
Hogy lehet, hogy ilyen egyszerű dolgok, mint a gyaloglás és a nembeszélés,
ilyen változást hoznak?
A partiőrségnél eltöltött idő tényleg nagyon klassz volt.
És azután -- csak egy évig dolgoztam ott --
Azt mondtam: "Egy év elég, egy év elég arra, hogy ezt csináljam."
Felszálltam egy vitorlásra, és levitorláztam a Karib-szigetekre,
és végiggyalogoltam mindegyik szigeten és tovább Venezuelaba.
És a legfontosabb dolgot elfelejtettem,
hogy miért kezdtem el beszélni, amit el kell mesélnem.
Azért kezdtem el beszélni, mert tanulmányoztam a környezetet,
ezen a magas, akadémiai szinten,
de volt egy közvetlen szint is.
A közvetlen szint --
tanultam az emberekről, hogy mit csinálunk és milyenek vagyunk.
És a környezet már nem csak a fákról és a madarakról szólt,
és veszélyeztetett fajokról, hanem arról, hogy hogy bánunk egymással.
Mert ha mi vagyunk a környezet,
akkor csak azt kell tennünk, hogy körülnézünk,
és meglátjuk, hogy hogy bánunk magunkkal és másokkal.
Szóval ez volt az üzenetem.
És azt mondtam: "Terjesztenem kell ezt az üzenetet."
Felszálltam a vitorlásomra, körbevitorláztam a Karib-tengert --
nem volt igazán az én vitorlásom, igazából dolgoztam rajta --
eljutottam Venezuelaba és elkezdtem gyalogolni.
Ez a történet utolsó fejezete, mert arról szól, hogy hogy jutottam ide,
mert még mindig nem ültem motoros járművekre.
El Doradon keresztül gyalogoltam -- ez egy börötnváros, híres börtön,
vagy hírhedt börtön -- Venezuelaban, és nem tudom, mi ütött belém,
mert ez nem volt rám jellemző.
Elgyalogoltam a őrbódé mellett, és az őr megállt és azt mondta:
"Pasaporte, pasaporte" és egy M16-ost fogott rám.
Ránéztem, és azt mondtam: "Útlevél? Ugyan,
nem kell megmutatnom az útlevelem, a hátizsákom alján van.
Dr. Francis vagyok, ENSZ nagykövet, és körbegyaloglom a világot."
És továbbmentem.
Mi ütött belém, hogy ezt mondtam?
Az út bekanyarodott a dzsungelbe.
Nem lőttek le.
És elkezdtem mondani, végre szabad,
hála a Mindenhatónak, végre szabad vagyok.
Ez mi volt, mondtam magamban, ez honnan jött?
160 kilométert kellett gyalogolnom, hogy rájöjjek, a szívemben,
magamban, rab lettem.
Rab lettem, és ki kellett szabadulnom.
A börtönöm az a tény volt, hogy nem vezettem,
vagy használtam motoros járműveket.
Hogy lehet ez?
Mert amikor elkezdtem, nagyon is megfelelőnek tűnt számomra,
hogy ne használjak motoros járműveket.
De az volt a különbség,
hogy minden születésnapomon megkérdeztem magam a csendről,
de soha nem kérdőjeleztem meg a döntésem, hogy csak a lábam használjam.
Nem tudtam, hogy ENSZ nagykövet leszek.
Nem tudtam, hogy doktorim lesz.
És rájöttem, hogy nem csak magamnak tartozom felelősséggel,
és hogy bizony meg kell változnom.
Tudják, hogy lehetséges!
Meg kellett változnom.
És féltem a változástól,
mert annyira megszoktam a férfit, aki csak gyalogolt.
Hozzá voltam szokva ehhez a személyhez, és ezen nem akartam változtatni.
Nem tudtam, ki leszek, ha megváltozom.
De tudtam, hogy szükségem van rá.
Tudtam, hogy meg kell változnom, mert ez volt az egyetlen módja,
hogy ma itt lehessek.
És tudom, hogy gyakran
csodálatos helyeken találjuk magunkat, ahova elértünk,
de van számunkra más hely is, ahová továbbmehetünk!
És úgymond hátra kell hagynunk annak a személynek a biztonságát, akivé váltunk,
és továbbmennünk afelé, akivé válni fogunk.
És arra akarom bátorítani önöket, hogy induljanak tovább arra a következő helyre,
szabadítsák ki magukat a börtönből, mert lehet, hogy abban találják magukat,
bármennyire kényelmes, mert tennünk kell valamit most!
Most kell megváltoznunk!
Ahogy a volt alelnökünk mondta,
aktivistákká kell válnunk.
Ha a hangom megérinti önöket,
ha a tetteim megérintik önöket, ha az ittlétem megérinti önöket,
hagyják, hadd történjen meg.
És tudom, hogy mindannyian megérintettek engem,
amíg itt voltam.
Menjünk ki a világba,
és vigyük magunkkal ezt a törődést, szeretetet, megbecsülést,
amit itt mutatunk egymásnak a TED-en,
vigyük magunkkal a világba.
Mert mi vagyunk a környezet,
és ahogy bánunk egymással,
úgy fogunk bánni a környezettel is.
Így hát köszönöm, hogy itt lehetek,
és szeretném 5 másodperc csenddel befejezni.
Köszönöm.
(Taps)