(מוזיקה)
(מחיאות כפיים)
תודה לכם שאתם כאן.
ואני אומר תודה על כך, כי שתקתי במשך 17 שנים.
והמילים הראשונות שהגיתי בוושינגטון די.סי.
ביום כדור הארץ ה20.
ובני המשפחה והחברים שלי התאספו שם לשמוע אותי מדבר.
ואני אמרתי "תודה לכם שאתם כאן."
אמי, בקהל, קפצה ממקומה,
"הללויה, ג'וני מדבר!"
(צחוק)
דמיינו לעצמכם, אם שתקתם 17 שנים
ונאמר שאמכם הייתה בקהל.
אבא שלי אמר לי, "זה אחד-"
אני אסביר את זה.
אבל הסתובבתי, כי לא זיהיתי מאיפה הקול שלי הגיע.
לא שמעתי את הקול שלי במשך 17 שנים,
אז הסתובבתי והסתכלתי ואמרתי,
"אלוהים, מי אומר את מה שאני חושב?"
ואז הבנתי שזה אני, אתם יודעים, וקצת צחקתי.
ויכולתי לראות את אבא שלי- "כן, הוא ממש משוגע."
ובכן, ברצוני לקחת אתכם למסע הזה.
והמסע, אני מאמין, הוא מטפורה לכל המסעות שלנו.
וכך, למרות שזה מסע קצת יוצא דופן,
אני רוצה שתחשבו על המסע שלכם.
המסע שלי החל ב1971
כשהייתי עד לשתי סירות דלק שהתנגשו מתחת לגשר שער הזהב,
וחצי מליון גלונים של דלק נשפכו לתוך המפרץ.
זה הציק לי כל כך
עד שהחלטתי שאני מפסיק לרכב ולנסוע בכלי רכב ממונעים.
זה דבר גדול בקליפורניה.
וזה היה דבר גדול בקהילה הקטנה שלי בפויינט רייז סטיישן
באיברנס, קליפורניה, בגלל שהיו
אולי רק 350 אנשים שם בחורף- מדובר על שנת 71.
אז כשאני הגעתי והתחלתי להתהלך שם, אנשים-
הם פשוט ידעו מה קורה.
ואנשים היו נוסעים לידי
ואומרים "ג'ון, מה אתה עושה?"
ואני אמרתי, "ובכן, אני הולך בשביל הסביבה."
והם אמרו, "לא, אתה הולך כדי לגרום לנו להראות רע, נכון?
אתה הולך כדי לגרום לנו להרגיש רע."
ואולי הייתה בזה אמת מסוימת,
בגלל שחשבתי שאם אני אתחיל ללכת, כולם יתחילו, אתם יודעים, להצטרף.
בגלל הדלק, כולם דברו על הזיהום.
ואני התווכחתי עם אנשים על זה, והתווכחתי והתווכחתי.
צלצלתי להורים שלי.
אמרתי "ויתרתי עם נסיעה ונהיגה במכוניות."
אבא שלי אמר, "למה לא עשית את זה כשהיית בן 16?"
(צחוק)
אני לא ידעתי על הסביבה אז.
הם אי שם בפילדלפיה.
ואז אמרתי לאמא שלי, "אבל אני שמח, אני ממש שמח."
היא אמרה, "אם אתה שמח, בן, לא היית צריך לומר את זה."
אמהות הן כאלה.
וכך, ביום ההולדת ה27 שלי, החלטתי, בגלל שהתווכחתי כל כך הרבה
ודיברתי כל כך הרבה, אתם מבינים, שאפסיק לדבר
רק ליום אחד- יום אחד- לתת לזה מנוחה.
וכך עשיתי.
קמתי בבוקר ולא אמרתי מילה.
ואני חייב לומר לכם, זו חוויה מאד מרגשת,
בגלל שבפעם הראשונה בהרבה זמן- התחלתי להקשיב.
ומה ששמעתי, זה קצת הטריד אותי.
בגלל שמה שעשיתי פעם, כשחשבתי שאני מקשיב,
היה להקשיב רק מספיק כדי לשמוע מה לאנשים היה לומר
ולחשוב שאני יכול- ידעתי מה הם עמדו להגיד,
ולכן הפסקתי להקשיב.
ובראשי, ככה רצתי הלאה
וחשבתי על מה אני אגיד בתשובה,
בזמן שהם עוד לא סיימו.
ואז הייתי משגר.
ובכן, זה סיים את התקשורת.
אז ביום הראשון הזה ממש הקשבתי.
וזה היה מאד עצוב בשבילי,
בגלל שהבנתי שבמשך כל אותן שנים לא למדתי.
הייתי בן 27. חשבתי שאני יודע הכל.
זה לא היה נכון.
אז החלטתי שכדאי שאמשיך עם זה עוד יום אחד,
ועוד אחר, ועוד אחד, עד שלבסוף,
הבטחתי לעצמי שאשתוק במשך שנה.
בגלל שהתחלתי ללמוד עוד ועוד, והייתי צריך ללמוד עוד יותר.
אז במשך שנה אמרתי שאשתוק,
וביום ההולדת שלי אעריך מחדש מה שלמדתי
ואולי אדבר שוב.
טוב, זה נמשך 17 שנים.
ובמשך הזמן הזה- אותם 17 שנים- הלכתי וניגנתי בבנג'ו
וציירתי וכתבתי ביומן
וניסיתי ללמוד על הסביבה על ידי קריאת ספרים.
והחלטתי שאלך ללמוד. וכך עשיתי.
הלכתי לאשלנד, אורגון,
שם הציעו תואר בלימודי איכות הסביבה.
זה רק 500 מייל (800+ ק"מ)
והלכתי למשרד הרישום ו...
מה, מה, מה?
היה לי גזיר מהעיתון.
אה, אז אתה באמת רוצה ללמוד פה?
אתה לא... ?
יש לנו תכנית מיוחדת בשבילך. הייתה להם.
ובשנתיים האלו סיימתי את התואר הראשון שלי.
ואבא שלי הגיע, הוא היה כל כך גאה.
הוא אמר, "תשמע, אנחנו ממש גאים בך, בן
אבל מה תעשה עם התואר הזה?
אתה לא נוסע במכוניות, אתה לא מדבר,
אתה תצטרך לעשות את הדברים האלה."
(צחוק)
משכתי בכתפי, הרמתי את תיק הגב שלי שוב
והתחלתי ללכת.
הלכתי את כל הדרך לפורט טאונסנד, וושינגטון, שם בניתי סירה מעץ,
חציתי איתה את פאג'ט סאונד.
איידהו- הלכתי לאורך וושינגטון, איידהו וירדתי למיסולה, מונטנה.
כתבתי לאוניברסיטת מונטנה שנתיים לפני זה
ואמרתי שהייתי רוצה ללמוד שם.
אמרתי שאגיע לשם בערך עוד שנתיים.
(צחוק)
והייתי שם. הגעתי אחרי שנתיים והם--
אני מספר את הסיפור הזה בגלל שהם באמת עזרו לי.
יש שני סיפורים במונטנה.
הסיפור הראשון הוא שלא היה לי כסף-- זה סימן שהשתמשתי בו הרבה.
והם אמרו "אל תדאג בקשר לזה."
מנהל התכנית אמר "תחזור מחר."
הוא נתן לי 150 דולר,
ואמר "תירשם לנקודת זכות אחת.
אתה הולך לדרום אמריקה, נכון?"
ואני אמרתי--
נהרות ואגמים, המערכות ההידרולוגיות, דרום אמריקה.
אז זה מה שעשיתי.
הוא חזר, הוא אמר לי,
"או.קיי ג'ון, עכשיו שנרשמת לנקודת הזכות האחת הזאת,
אתה יכול לקבל מפתח למשרד, אתה יכול להירשם ללימודים גבוהים-
אתה רשום ללימודים גבוהים, אז אתה יכול להשתמש בספריה.
ומה שאתה הולך לעשות
זה שאנחנו נגרום לכל המרצים להרשות לך ללכת לשיעורים,
הם הולכים לשמור לך את הציון
וכשנבין איך להשיג לך את שאר הכסף,
אז תוכל להירשם לשיעורים שלהם והם יתנו לך את הציון שלך."
וואו, אני לא חושב שעושים את זה באוניברסטיאות, אני לא חושב.
אבל אני מספר את זה כי הם באמת רצו לעזור לי.
הם ראו שממש התעניינתי בסביבה,
והם ממש רצו לעזור לי בדרך שלי.
ובזמן הזה, בעצם לימדתי קורסים מבלי לדבר.
והיו לי 13 סטודנטים כשנכנסתי לראשונה לכיתה,
והסברתי עם חבר, שהיה יכול לפרש את שפת הסימנים שלי,
שאני הוא ג'ון פרנסיס, הלכתי מסביב לכדור הארץ,
אני לא מדבר, וזו הפעם האחרונה
שהאדם הזה יהיה כאן ויפרש אותי.
כל הסטודנטים ישבו והיו כזה...
(צחוק)
יכולתי לראות שהם מחפשים את מערכת השעות
כדי לראות מתי הם יכלו לצאת.
הם היו חייבים לקחת את הקורס הזה אצלי.
אחרי שבועיים, כולם ניסו להיכנס לכיתה שלנו.
ואני למדתי בקורס הזה- בגלל שעשיתי דברים כאלה...
והם היו מתאספים, ואומרים, מה הוא מנסה להגיד?
אני לא יודע, אני חושב שהוא מדבר עם בירוא יערות. כן, בירוא יערות.
לא, לא, לא, זה לא בירוא יערות, זה- הוא משתמש במסור.
טוב, אי אפשר לכרות עצים עם...
כן, כן אפשר לכרות...
לא, אני חושבת שהוא מדבר על יעור סלקטיבי.
אז זה היה שיעור דיון ואנחנו ניהלנו דיון.
אני פשוט לקחתי צעד אחורה, אתם יודעים, ורק מנעתי את האגרופים.
אבל מה שלמדתי הוא שלפעמים עשיתי סימן
והם אמרו דברים שאני בשום אופן לא התכוונתי אליהם,
אבל הייתי צריך.
ואז הבנתי שאם היית מורה
ולימדת, אם לא למדת
כנראה לא לימדת טוב כל כך.
אז ככה המשכתי.
אבא שלי בא לראות אותי מסיים את התואר
ואתם יודעים, עשיתי את כל הקטע
ואבא שלי אמר "אנחנו ממש גאים בך, בן, אבל..."
אתם יודעים מה קרה,
הוא אמר "אתה חייב להתחיל לנסוע ולנהוג ולהתחיל לדבר.
מה תעשה עם תואר שני?"
משכתי בכתפי, הבאתי את תיק הגב שלי
והמשכתי לאוניברסיטה של ויסקונסין.
ביליתי שם שנתיים בכתיבה על דליפות דלק.
אף אחד לא התעניין בדליפות דלק.
אבל משהו קרה-
אקסון ואלדז (דליפת דלק באלסקה, נחשבה החמורה בהיסטוריה).
ואני הייתי היחיד בארה"ב שכתב על דליפות דלק.
אבא שלי הגיע שוב.
הוא אמר, "אני לא יודע איך אתה עושה את זה, בן,
אני מתכוון, אתה לא נוסע במכוניות, אתה לא מדבר.
אחותי אמרה שאולי אני צריך להניח לך,
בגלל שעושה רושם שאתה מסתדר טוב יותר
כשאתה לא אומר כלום."
(צחוק)
טוב, הרמתי את תיק הגב שלי שוב.
לקחתי את הבנג'ו והלכתי את כל הדרך לחוף המזרחי,
טבלתי את הרגל באוקיינוס האטלנטי-
לקח לי שבע שנים ויום לחצות בהליכה את ארצות הברית.
וביום כדור הארץ, 1990,
שנת ה-20 ליום כדור הארץ, אז התחלתי לדבר.
וזה מה שאמרתי: "תודה לכם שאתם כאן."
בגלל שזה כמו העץ ההוא ביער שנופל,
ואם אין שם מי שישמע- האם הוא באמת משמיע קול?
ואני מודה לכם, ואני מודה למשפחה שלי,
בגלל שהם באו לשמוע אותי מדבר.
וזאת תקשורת.
והם לימדו אותי על הקשבה- שהם הקשיבו לי.
וזה אחד מהדברים שיצאו מתוך השתיקה,
ההקשבה אחד לשני.
באמת, מאד חשוב-
אנחנו צריכים להקשיב זה לזה.
טוב, המסע שלי המשיך.
אבא שלי אמר "זה אחד",
ועדיין לא הרפיתי מזה.
עבדתי עבור משמר החופים, הפכתי לשגריר רצון טוב של האו"ם.
כתבתי תקנות לארצות הברית-
כלומר, כתבתי תקנות על נזילות דלק.
כלומר, לפני 20 שנה, אם מישהו היה אומר לי,
"ג'ון, אתה באמת רוצה להביא שינוי?"
"כן, אני רוצה להביא שינוי."
והוא היה אומר "תתחיל ללכת מזרחה,
צא מהאוטו שלך, ופשוט תתחיל ללכת מזרחה."
והייתי מתחיל ללכת קצת והוא היה אומר, "אה, וגם תסתום."
(צחוק)
"אתה עוד תביא שינוי, חבוב."
איך זה יכול להיות? איך זה יכול להיות?
איך לעשות משהו פשוט כמו ללכת ולא לדבר
יכול להביא שינוי?
טוב, הזמן שלי במשמר החופים היה ממש טוב.
ואחרי זה- עבדתי במשך שנה בלבד-
אמרתי "זה מספיק, שנה אחת מספיקה לי בזה."
עליתי על ספינת מפרש ושטתי לקריביים,
והלכתי דרך כל האיים עד לונצואלה.
ואתם יודעים, שכחתי את הדבר הכי חשוב,
שזה למה התחלתי לדבר, ואני חייב לספר לכם את זה.
התחלתי לדבר בגלל שלמדתי לימודי סביבה,
למדתי על הסביבה ברמה הזו, הרמה הפורמלית הזו,
אבל הייתה רמה בלתי פורמלית.
והרמה הבלתי פורמלית-
למדתי על אנשים, ומה אנחנו עושים ואיך אנחנו.
והסביבה השתנתה מלהיות קשורה רק לעצים וציפורים
וזנים נכחדים למשהו שקשור לאיך אנחנו מתנהגים זה לזה.
בגלל שאם אנחנו הסביבה,
אז כל מה שצריך לעשות זה להביט סביבנו
ולראות איך אנחנו נוהגים בעצמנו ואיך אנו מתנהגים אחד לשני.
וזה היה המסר שלי.
ואמרתי, "טוב, אני אהיה חייב להפיץ את המסר הזה."
ונכנסתי לסירת המפרש שלי, שטתי דרך הקריביים-
זאת לא באמת הייתה הסירה שלי, בערך עבדתי על הסירה הזו-
הגעתי לונצואלה והתחלתי ללכת.
זה החלק האחרון של הסיפור הזה, בגלל שככה הגעתי הנה,
כי עדיין לא נסעתי בכלי רכב ממונעים.
הלכתי דרך אל דוראדו- זאת עיירת בית סוהר מפורסמת,
או ידועה לשמצה- בונצואלה, ואני לא יודע מה נכנס בי,
בגלל שזה לא מתאים לי.
הנה אני הולך, עובר את השער עם השומר והוא עוצר ואומר,
"דרכון, דרכון," עם אמ-16 מכוון אלי.
ואני הבטתי בו ואמרתי, "דרכון, אה,
אני לא צריך להראות לך את הדרכון שלי, הוא במעמקי התיק שלי.
אני דר. פרנסיס, אני שגריר האו"ם ואני הולך מסביב לעולם."
והתחלתי ללכת משם.
מה נכנס בי, למה אמרתי את זה?
הדרך פנתה לתוך הג'ונגל.
לא ירו בי.
והגעתי- התחלתי להגיד, חופשי סוף סוף,
תודה לאל הכל יכול, אני חופשי סוף סוף. (מנאומו של מרטין לותר קינג).
מה זה היה, אני אומר, על מה זה היה?
לקח לי 100 מייל לברר שבלבי, בתוכי,
הפכתי להיות אסיר.
הייתי אסיר והייתי צריך לברוח.
בית הסוהר היה העובדה שלא נהגתי
ולא השתמשתי בכלי רכב ממונעים.
ואיך זה יכול להיות?
בגלל שכשהתחלתי, זה נראה לי מאוד ראוי
לא להשתמש בכלי רכב.
אבל הדבר שהיה שונה
הוא שכל יום הולדת, שאלתי את עצמי על השתיקה,
אבל אף פעם לא שאלתי את עצמי על ההחלטה להשתמש רק ברגלי.
לא היה לי מושג שאהיה לשגריר האו"ם.
לא ידעתי שיהיה לי דוקטורט.
והבנתי שיש לי אחריות רחבה יותר, לא רק לעצמי,
ושאהיה חייב להשתנות.
אתם יודעים, אנחנו יכולים לעשות את זה.
אני הייתי חייב להשתנות.
ופחדתי להשתנות,
בגלל שהייתי כל כך רגיל להיות הבחור שרק הולך.
הייתי כל כך רגיל לאדם הזה שלא רציתי לעצור.
לא ידעתי מי אהיה אם אשתנה.
אבל ידעתי שהייתי צריך לעשות זאת.
ידעתי שהייתי צריך להשתנות, בגלל זהו הייתה הדרך היחידה
שיכולתי להיות פה היום.
ואני יודע שפעמים רבות
אנו מוצאים את עצמנו במקום הנפלא הזה שהגענו אליו,
אבל יש עוד מקום שעלינו ללכת אליו.
ועלינו להשאיר מאחור את הביטחון של מי שהפכנו להיות,
וללכת למקום של מי שאנחנו עומדים להיות.
וכך, אני רוצה לעודד אתכם ללכת למקום הבא הזה,
לאפשר לעצמכם לצאת מכל כלא שתמצאו את עצמכם בו,
נוח ככל שיהיה, בגלל שיש לנו משהו לעשות עכשיו.
עלינו להשתנות עכשיו.
כפי שאמר סגן הנשיא לשעבר שלנו,
עלינו להפוך לאקטיביסטים.
אז אם הקול שלי יכול לגעת בכם,
אם מעשי יכולים לגעת בכם, אם הימצאותי כאן יכולה לגעת בכם,
אנא, תנו לזה לקרות.
אני יודע שכולכם נגעתם בי
בזמן שהייתי כאן.
אז, בואו נצא אל העולם,
ונביא את האכפתיות, האהבה, הכבוד האלו
שהפגנו זה לזו כאן בTED,
וניקח את זה החוצה אל העולם.
בגלל שאנחנו הסביבה,
והאופן שבו אנחנו נוהגים זה בזה
הוא האופן שבו ננהג בסביבה.
אז אני רוצה להודות לכם על שאתם כאן
ואני רוצה לסיים בחמש שניות של שתיקה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)