(Hudba)
(Potlesk)
Díky, že tu jste.
Říkám "díky, že tu jste," protože jsem mlčel 17 let.
První slova poté jsem vyslovil ve městě Washingtonu
při 20. výročí Dne Země.
Moje rodina a přátelé se tam shromáždili, aby mě slyšeli mluvit.
A já řekl: "Díky, že tu jste."
Moje máma v publiku vyskočila vzhůru:
"Haleluja, Johny mluví!"
(Smích)
Představte si, že mlčíte 17 let
a vaše máma je pak v hledišti, když promluvíte.
Táta mi řekl: "To je jedna věc..."
Vysvětlím to.
Já se ale otočil, protože mi nedošlo, odkud můj hlas vychází.
Neslyšel jsem svůj hlas 17 let,
tak jsem se otočil a zíral a říkal si,
"Bože, kdo říká to, co si myslím?"
Pak mi došlo, že jsem to já, a trochu mě to rozesmálo.
A viděl jsem svého tátu -- "Jo, vážně je to blázen."
Chci vás vzít na cestu.
A věřím, že ta cesta je metaforou všech našich cest.
A přestože je trochu neobvyklá,
chtěl bych, abyste podobně přemýšleli o své vlastní cestě.
Ta moje začala v roce 1971,
když jsem viděl srážku dvou ropných tankerů pod Golden Gate
a půl milionu galonů (cca 1,9 milionu litrů) ropy vylitých do zátoky.
Rozrušilo mě to tak,
že jsem se rozhodl přestat používat motorová vozidla.
To je v Kalifornii velká věc.
A byla to velká věc v naší malé komunitě Port Reyes Station,
v kalifornském Inverness. Žilo tam tehdy
v zimě jen kolem 350 lidí - bylo to v roce 1971.
Takže když jsem si to začal šlapat kolem po svých, lidé --
prostě věděli, co se děje.
Projížděli auty kolem mě
a říkali: "Johne, co to děláš?"
A já odpovídal: "Chodím pro životní prostředí."
A oni odpovídali: "Ne. Chodíš, abychom my vypadali zle, že ano?
Chodíš, abychom se cítili zle."
A možná v tom byl kus pravdy,
protože jsem si myslel, že když začnu chodit, všichni se přidají.
Kvůli té ropě, všichni mluvili o znečištění.
Takže jsem se o tom s lidmi hádal. A hádal a hádal.
Nastoupil jsem na své rodiče.
Řekl jsem jim: " Přestal jsem používat auto."
A můj otec odpověděl: "Proč jsi to neudělal v šestnácti?"
(Smích)
V 16 jsem ještě nevěděl o životním prostředí.
Žili jsme ve Filadelfii.
A tak jsem řekl mámě: "I tak jsem šťastný. Vážně šťastný."
Odpověděla: "Kdybys byl šťastný, synu, nemusel bys o tom mluvit."
Takové jsou matky.
A tak jsem se o svých 27. narozeninách rozhodl, protože jsem se tolik hádal
a tolik mluvil, že mluvit přestanu.
Jenom na jeden den, abych tomu dal pauzu.
A tak jsem to udělal.
Ráno jsem vstal a neřekl ani slovo.
A musím vám říct, byla to úžasná zkušenost,
protože jsem začal poslouchat - poprvé po dlouhém čase.
A co jsem uslyšel mě vyvedlo z rovnováhy.
Protože předtím, když jsem myslel, že poslouchám,
jsem slyšel jen tolik, abych věděl, co lidé chtějí říct.
Věděl jsem, co budou říkat,
a tak jsem přestal poslouchat
a v hlavě jsem běžel napřed
a přemýšlel o tom, co odpovím,
zatímco oni ještě dokončovali myšlenku.
A pak jsem spustil já.
Což jednoduše ukončilo komunikaci.
Takže ten první den jsem jen poslouchal.
A bylo to pro mě smutné,
protože jsem si uvědomil, že jsem se celá léta neučil.
Bylo mi 27. Myslel jsem, že vím všechno.
Nevěděl.
Tak jsem se rozhodl, že budu pokračovat ještě jeden den,
a ještě jeden, a další, až nakonec
jsem si slíbil, že budu potichu celý rok.
Protože jsem se učil víc a víc a potřeboval se učit víc.
Takže jsem si řekl, že nebudu mluvit rok,
a pak, na své narozeniny, zhodnotím, co jsem se naučil,
a možná začnu znovu mluvit.
A tak to zůstalo 17 let.
Po celých těch 17 roků jsem chodil a hrál na banjo
a maloval a psal si deník a
zkoušel studovat životní prostředí čtením knih.
A rozhodl jsem se jít do školy. Šel jsem.
Šel jsem do Ashlandu v Oregonu
kde nabízejí studijní obor životní prostředí.
Je to jenom 500 mil.
Šel jsem do přijímací kanceláře a...
Co? Co? Co?
Ukázal jsem jim výstřižek z novin.
Aha, takže vy k nám opravdu chcete chodit do školy?
Vy ne...?
Máme pro vás speciální program. Měli.
Za dva roky jsem absolvoval se svým prvním titulem - bakalářským.
Přijel můj otec, byl velmi hrdý.
Řekl mi: "Poslouchej, jsme na tebe vážně pyšní, synu,
ale co budeš dělat s bakalářským titulem?
Nejezdíš autem, nemluvíš,
budeš s těmi věcmi muset začít."
(Smích)
Pokrčil jsem rameny, vzal jsem si zase batoh
a vydal se na cestu po svých.
Šel jsem celou cestu do Port Townsendu ve státě Washington, kde jsem postavil dřevěnou loď,
plavil se s ní kolem Puget Sound
v Idahu - prošel Washingtonem, Idahem dolů do Missouly v Montaně.
O dva roky dříve jsem napsal na University of Montana,
že bych u nich rád studoval.
Napsal jsem, že dorazím tak za dva roky.
(Smích)
A byl jsem tam. Objevil jsem se tam po dvou letech a oni --
vyprávím to tu, protože mi opravdu pomohli.
Mám dva příběhy z Montany.
První je o tom, že jsem neměl žádné peníze -- tohle gesto jsem ukazoval často.
A oni řekli: "S tím si nedělejte starosti."
Vedoucí programu řekl: "Vraťte se zítra."
Dal mi 150 dolarů
a řekl: "Zaregistrujte se na jeden kredit.
Jdete do Jižní Ameriky, ne?"
A já odpověděl --
Předmět "Řeky a jezera, hydrologické systémy Jižní Ameriky."
Tak jsem to udělal.
Vrátil se a řekl mi:
"OK, Johne, zaregistroval jste se na jeden kredit,
takže můžete mít klíč do kanceláře, můžete se zapsat --
jen co se zapíšete, můžete používat knihovnu.
A uděláme to tak,
že vám všichni profesoři povolí návštěvu svých hodin,
zapíšou si vaše známky
a až vyřešíme, jak vám sehnat zbytek peněz,
zaregistrujete se do těch předmětů a oni vám ty známky dají."
Uf, takhle to myslím na vysokých školách obvykle nedělají.
Říkám to tu proto, že mi opravdu chtěli pomoci.
Viděli, že mě životní prostředí vážně zajímá
a skutečně mi na té cestě chtěli pomoci.
A když jsem tam byl, učil jsem bez mluvení.
Ve třídě bylo 13 studentů, když jsem do ní prvně vstoupil
a já s přítelem, který uměl interpretovat moji znakovou řeč, vysvětloval,
že jsem John Francis, že chodím světem,
že nemluvím, a že tentokrát je to naposledy,
kdy mám s sebou překladatele.
Všichni studenti seděli a dívali se asi takhle...
(Smích)
Viděl jsem, že hledají své rozvrhy,
aby zjistili, kdy se dostanou ven.
Zjistili, že můj předmět musejí mít.
O dva týdny později se do našeho kurzu snažil dostat každý.
Hodně jsem se tam toho naučil -- dělal jsem věci jako...
a všichni se shlukli kolem a hádali -- co se to snaží říct?
Netuším, myslím, že mluví o úplném mýcení stromů. Jo, holoseče.
Ne, ne, ne, to nejsou holoseče -- používá ruční pilku.
Jasně, nemůžete mýtit naholo s...
Ano, můžete mýtit...
Ne, myslím, že mluví o výběrovém výseku.
Byl to diskusní seminář a my tam měli diskusi.
Já se stáhnul zpátky a jen dával pozor, aby nelítaly facky.
Co jsem se ale naučil, bylo, že někdy, když udělám znak,
oni říkají věci, které jsem absolutně neměl na mysli,
ale měl jsem mít.
A došlo mi, že když jste učitel,
učíte, a zároveň se neučíte sami,
tak možná neučíte moc dobře.
A tak jsem pokračoval.
Můj táta přišel na moji promoci
a, víte, já udělal tohle
a můj otec řekl: "Jsme na tebe opravdu pyšní, synu, ale..."
Víte, co následovalo,
řekl: "Musíš začít řídit a mluvit.
Co chceš dělat s magisterským titulem?"
Pokrčil jsem rameny, vzal si batoh
a šel na University of Wisconsin.
Strávil jsem tam dva roky psaním o únicích ropy.
Úniky ropy nikoho nezajímaly.
Ale něco se stalo --
katastrofa tankeru Exxon Valdez.
Byl jsem jediný člověk ve Spojených státech, který psal o únicích ropy.
Můj táta znovu přijel.
Řekl: "Nevím, jak to děláš, synu,
chci říct, nejezdíš v autech, nemluvíš.
Moje sestra říká, že bych tě měl nechat na pokoji,
protože se zdá, že funguješ mnohem líp,
když nic neříkáš."
(Smích)
Znovu jsem si sbalil batoh,
vzal své banjo a šel po svých na východní pobřeží,
ponořit nohu do Atlantického oceánu. --
Trvalo to sedm let a jeden den, než jsem přešel Spojené státy.
A na Den Země v roce 1990,
při dvacátém výročí Dne Země jsem začal znovu mluvit.
A to je důvod, proč říkám: "Díky, že tu jste."
Je to jako s tím stromem v pralese, který padá,
a když tam není, kdo by ho uslyšel -- vydal vůbec zvuk?
Takže děkuji vám a děkuji své rodině,
protože přišla, aby mě slyšela mluvit.
A to je komunikace.
Taky mě učila o naslouchání - a naslouchala mi.
A to je jedna z těch věcí, které pocházejí z ticha,
naslouchání jeden druhému.
To je vážně důležité --
potřebujeme poslouchat jeden druhého.
Moje cesta pokračovala dál.
Můj táta řekl: "To je jedna věc,"
a já s tím dalším nepřestával.
Pracoval jsem pro pobřežní stráž, byl jmenován Vyslancem dobré vůle OSN,
psal jsem směrnice pro USA --
směrnice o únicích ropy.
Kdyby mi někdo před dvaceti lety řekl:
"Johne, chceš skutečně měnit věci?"
"Ano, chci je měnit."
A on mi nabídl: "Tak se vydej pěšky na východ,
vylez z auta a prostě začni šlapat na východ."
A jen co bych vyšel, zavolal by ještě: "Jo, a drž klapačku.
(Smích)
Opravdu změníš svět, kámo."
Jak se to jen mohlo stát?
Jak může tak jednoduchá věc, jako chůze a mlčení
vyvolat takovou změnu?
Doba strávená u pobřežní stráže byla vážně skvělá.
A potom - dělal jsem tam jen rok --
jsem si pověděl: "Jeden rok téhle práce mi stačí."
Nasedl jsem na loď a plul do Karibiku,
prošel všemi těmi ostrovy a dostal se do Venezuely.
A víte, zapomněl jsem na tu nejdůležitější věc,
na to, proč jsem začal mluvit, a to vám musím říct.
Začal jsem mluvit, protože jsem vystudoval životní prostředí.
To studium mělo svou formální vrstvu,
ale také neformální vrstvu.
A v té neformální vrstvě --
jsem se učil o lidech, o tom, co děláme a jak existujeme.
A životní prostředí přestalo být jen o stromech, ptácích
a ohrožených druzích, a začalo být o tom, jak se chováme jeden k druhému.
Protože pokud my jsme životním prostředím,
pak všechno, co potřebujeme, je rozhlédnout se kolem sebe
a zjistit, jak se chováme k sobě a k druhým.
A to bylo mé poselství.
Tak jsem si řekl: "Půjdu šířit tohle poselství."
Nasedl jsem na svou loď a plul přes celý Karibik --
vlastně to nebyla moje loď, pracoval jsem na ní --
dostal jsem se do Venezuely a vydal se pěšky dál.
To je poslední část příběhu, protože říká, jak jsem se dostal sem.
Pořád ještě jsem nejezdil v motorových vozidlech.
Šel jsem přes El Dorado -- je to město s vězením, proslulým,
či nechvalně proslulým -- ve Venezuele, a nevím, co mě to popadlo,
protože to ke mně moc nesedne:
Jsem tam, procházím strážní branou a strážný mě zastavuje a říká:
"Pasaporte, pasaporte" a míří na mě samopalem.
Podíval jsem se na něj a řekl: "Pas, hm,
nemusím vám ukazovat pas, mám ho vzadu v batohu.
Jsem dr. Francis, vyslanec Spojených národů a jdu kolem světa."
A šel jsem dál.
Co mě posedlo říci tu věc?
Cesta se stočila do džungle.
Nezastřelil mě.
A já jsem spustil: "Konečně volný,
díky Bože, konečně jsem svobodný."
O čem to bylo, říkám si, o čem to bylo?
Trvalo 100 mil, než mi došlo, že jsem se v srdci, sám v sobě
stal vězněm.
Byl jsem vězeň a potřeboval jsem utéct.
Mým vězením byl fakt, že neřídím
a nepoužívám motorová vozidla.
Jak se to mohlo stát?
Když jsem s tím začínal, zdálo se mi velmi případné
nepoužívat motorová vozidla.
Ale něco se změnilo.
Každé narozeniny jsem přehodnocoval svoje rozhodnutí mlčet,
ale nikdy svoje rozhodnutí chodit pěšky.
Netušil jsem, že se stanu vyslancem OSN,
že budu mít PhD.
A teprve teď mi došlo, že mám zodpovědnost nejenom k sobě,
a že se budu muset změnit.
Víte, můžeme to dělat.
Musel jsem se změnit.
Měl jsem z toho strach,
protože jsem byl zvyklý na toho chlápka, co jen chodí.
Byl jsem tak zvyklý na tu osobu, že se mi nechtělo přestat.
Nevěděl jsem, kdo se ze mě stane po takové změně.
Ale vím, že jsem ji potřeboval.
Vím, že jsem se potřeboval změnit, protože to byla jediná cesta
jak být dnes tady.
A vím, že mnohokrát
se nacházíme na skvělých místech, kam jsme se dostali,
ale jsou další místa, kam jít.
Musíme opustit bezpečí toho, kým jsme se stali
a jít za tím, kým se teprve staneme.
Proto vám chci dodat odvahu vydat se na tu cestu,
opustit každé vězení, které v sobě můžete najít,
jakkoliv pohodlné může být, protože něco musíme udělat teď.
Musíme se změnit teď.
Jak řekl náš bývalý viceprezident,
musíme se stát aktivisty.
Takže může-li vás můj hlas zasáhnout,
můžou-li vás zasáhnout mé činy, to, že jsem tady,
prosím zkuste to.
Já vím, že vy všichni jste zasáhli mě,
jak tu jsem.
Pojďme ven do světa
vezměme tu starost, lásku a respekt,
které jsme prokazovali jeden druhému tady na TEDu
a vynesme je ven do světa.
Protože my jsme životní prostředí
a jeden s druhým jednáme přesně tak,
jak jednáme s prostředím.
Takže vám chci poděkovat za to, že tu jste
a skončit pěti vteřinami ticha.
Děkuji.
(Potlesk)