Bilo je mnogo revolucija
tokom poslednjeg veka,
ali, možda, ni jedna nije toliko značajna
koliko revolucija za produžetak naših života.
Danas živimo prosečno 34 godine
duže od naših pradedova.
Razmislite o tome.
To je još čitav jedan period zrelosti,
dodat našem životnom dobu.
A, pak, naša kultura većinom
nije shvatila šta to znači.
I dalje živimo u staroj paradigmi
da je starenje kao luk.
To je metafora, stara metafora.
Rodite se, budete na vrhuncu života u srednjim godinama
i potom kvalitet života opada.
(Smeh)
Starost kao patologija.
Ali mnogi ljudi danas,
filozofi, umetnici, doktori, naučnici,
zauzimaju drugačiji stav o onome što ja zovem trećom epohom,
poslednje tri decenije života.
Oni shvataju da je ovo zapravo razvojna faza života
sa sopstvenim značajem
različitim od perioda srednjih godina,
koliko je adolescencija različita od detinjstva.
I oni pitaju, trebalo bi svi to da pitamo,
kako da iskoristimo to vreme?
Kako da ga živimo sa uspehom?
Koja je adekvatna nova metafora
za starenje?
Prošlu godinu sam provela istražujući i pišući na ovu temu.
Shvatila sam da je više
odgovarajuća metafora za starenje
stepenište,
uspon ljudskog duha
koji nam daje mudrost, osećaj celosti
i verodostojnosti.
Starost, nikako kao patologija,
već kao potencijal.
I znate šta?
Ovaj potencijal nije samo za nekolicinu srećnika.
Ispostavlja se
da se većina ljudi preko 50
oseća bolje, sa manje stresa,
manje je neprijateljski nastrojeno, manje nervozno.
Težimo da vidimo istovetnosti, više nego razlike.
Neke od studija čak kažu
da smo srećniji.
To nisam očekivala, verujte mi.
Dolazim iz duge loze depresivaca.
Kako su mi se približavale kasne 40.
kako bih se probudila ujutru,
prvih šest misli su mi bile negativne.
I uplašila sam se.
Pomislila sam, o, moj bože!
Postaću mrgodna, gunđava baba.
Ali sada kada sam baš u sred svoje treće epohe,
shvatam da nikada nisam bila srećnija.
Okružuje me snažan osećaj blagostanja.
Otkrila sam da, kada ste unutar starosti,
umesto da je samo posmatrate,
strah nestane.
Shvatite da ste još uvek svoji,
možda i više nego ranije.
Pikaso je jednom rekao:
"Potrebno je mnogo vremena da biste postali mladi."
(Smeh)
Ne želim da romantizujem starenje.
Očigledno, nema garancije
da će biti vreme stvaranja i razvoja.
Jednim delom, zavisi od sreće.
Drugim, očigledno, od genetike.
Jedna trećina je zapravo genetička.
I tim povodom ne možemo mnogo toga da uradimo.
Ali to znači da možemo da utičemo
na dve trećine toga koliko ćemo dobro
da prođemo u trećoj epohi.
Porazgovaraćemo o tome šta možemo da uradimo
da učinimo ove dodate godine uspešnim
i iskoristimo ih da nešto promenimo.
Sada dozvolite da kažem nešto o stepeništu,
koje može delovati kao čudna metafora za starije
zbog činjenice da većini stepenice predstavljaju izazov.
(Smeh)
Uključujući mene.
Kao što možda znate
ceo svet se zasniva na univerzalnom zakonu,
entropiji, drugom zakonu termo dinamike.
Entropija znači da je sve u svetu, sve,
u stanju opadanja i raspadanja,
u vidu luka.
Postoji samo jedan izuzetak kod ovog zakona,
a to je ljudski duh,
koji može nastaviti da evoluira naviše,
kao stepenište,
donoseći nam blagostanje,
verodostojnost i mudrost.
I evo primera za ono na šta mislim.
Ovo penjanje
se može desiti čak i usled ekstremnih fizičkih izazova.
Pre oko tri godine,
pročitala sam članak u Njujork Tajmsu.
Radilo se o čoveku po imenu Nil Selinger,
57 godina, advokat u penziji,
koji se pridružio grupi pisaca Sare Lorens
gde je pronašao svoju sklonost ka pisanju.
Nakon dve godine,
postavljena mu je dijagnoza skleroze, poznata kao Lu Gerigova bolest.
To je strašna bolest. Fatalna.
Uništava telo, dok um ostaje netaknut.
U svoj članku, g-din Selinger je napisao sledeće
da opiše šta mu se desilo.
Citiram:
"Kako su mi mišići slabili,
moje pisanje je postajalo izražajnije.
Kako sam polako izgubio moć govora,
dobio sam svoj glas.
Kako sam nestajao, rastao sam,
Kako sam izgubio toliko toga,
napokon sam počeo da se pronalazim."
Nil Selinger je za mene
otelovljenje penjanja uz stepenice
u trećoj epohi.
Svi smo rođeni sa duhom, svi među nama,
ali se ponekad on izgubi
pod izazovima života,
nasiljem, zloupotrebom, nemarnošću.
Možda su naši roditelji patili od depresije.
Možda nisu bili sposobni da nas vole
više od toga koliko smo zaslužili.
Možda još uvek imamo
psihički bol, ranu.
Možda osećamo da mnogi naši odnosi nisu dorečeni.
I zbog toga se možemo osećati nedovršeno.
Možda je zadatak treće epohe
da završimo zadatak završavanja sebe.
Za mene je to počelo kada sam se približavala trećoj epohi,
mom 60. rođendanu.
Kako je trebalo da živim?
Šta je trebalo da postignem u ovom finalnom dobu?
I shvatila sam da, da bih znala kuda idem,
morala sam da znam gde sam bila.
I tako sam otišla nazad
i proučavala svoje prve dve epohe,
pokušavajući da vidim ko sam bila tada
ko sam stvarno bila,
a ne ko su mi roditelji ili drugi ljudi rekli da sam bila,
ili kako su se ophodili prema meni.
Nego ko sam bila?
Ko su bili moji roditelji, ne kao roditelji, već kao ljudi?
Ko su bili moje bake i deke?
Kako su se oni ophodili prema mojim roditeljima?
Takve stvari.
Posle dve godine sam saznala
da se ovaj proces
u psihologiji naziva
"revizija života".
I kažu da može dati novi značaj
i jasnu sliku i značenje
životu čoveka.
Možete otkriti, kao ja,
da je mnogo stvari za koje ste mislili da su vaša krivica,
da mnogo stvari koje ste mislili o sebi
nije imalo veze sa vama.
Nisu bile vaša krivica, vi ste u redu.
I možete da se ratite i oprostite im
i oprostite sebi.
Možete da se oslobodite
svoje prošlosti.
Možete raditi na promeni
svog odnosa prema svojoj prošlosti.
Dok sam pisala o ovome, naišla sam
na knjigu "Čovekova potraga za značenjem"
Viktora Frankla.
Viktor Frankl je bio nemački psihijatar
koji je proveo pet godina u nacističkom koncentracionom logoru.
I napisao je da, dok je bio u logoru,
mogao je da predvidi, ukoliko ikada budu slobodni,
koji čovek će biti dobro,
a koji neće.
I napisao je ovo:
"Sve što imate u životu može vam biti oduzeto,
sem jedne stvari,
vaše slobode na izbor
kako da se nosite sa situacijom.
Ovo određuje
kvalitet života koji živimo,
a ne da li smo rođeni bogati ili siromašni,
poznati ili nepoznati,
zdravi ili bolesni.
Ono što određuje kvalitet naših života
je kako doživljavamo realnost,
koje im značenje prisvajamo,
kakav stav zauzimamo,
koje stanje uma im dozvoljavamo da aktiviraju."
Možda je glavna svrha treće epohe
da se vratimo i da pokušamo, ukoliko možemo,
da promenimo naš odnos
prema prošlosti.
Ispostavlja se da kognitivna istraživanja pokazuju
kada smo sposobni to da uradimo,
to se pokazuje neurološki,
nervni putevi se stvaraju u mozgu.
Vidite, ako ste, vremenom.
negativno reagovali na prošle događaje i ljude,
nervni putevi su utabani
hemijskim i električnim signalima koji se šalju kroz mozak.
I, vremenom, ovakvi nervni putevi ostaju ukorenjeni
postanu norma,
iako su loši po nas,
jer uzrokuju stres i anksioznost,
Ako pak,
uspemo da se vratimo i promenimo naš odnos,
uradimo reviziju našeg odnosa
prema prošlosti i događajima,
nervni putevi se mogu promeniti.
I ako možemo da zadržimo
pozitivnija osećanja u vezi sa prošlopću
ona postanu nova norma.
Kao resetovanje termostata.
Ne čini nas mudrijim
proživljeno,
već nas analiziranje prošlih iskustava
čini mudrima
i to nam pomaže da budemo celi,
donosi nam mudrost i verodostojnost.
Pomaže nam da postanemo ono što smo možda mogli biti.
Žene počinju kao celina, zar ne?
Mislim, kao žene, mi smo žestoke. "Da, ko kaže?"
Mi imamo volju.
Mi smo subjekti naših života.
Ali veoma često
mnogo, ako ne većina nas, kada uđemo u pubertet,
počnemo da se brinemo o uklapanju i popularnosti.
I postanemo predmeti života drugih ljudi.
Ali sada, u našoj trećoj epohi,
moguće je da
okrenemo krug unazad
i znamo to po prvi put.
I ako možemo to da uradimo,
neće više biti samo za nas.
Starije žene
su najveća demografija u svetu;
ukoliko uspemo da odemo unazad i redefinišemo sebe
i postanemo cele
to može napraviti kulturološku promenu u svetu
i dati primer mlađim generacijama
da i one mogu da istraže svoj životni okvir.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)