V zadnjem stoletju je bilo mnogo revolucij,
a morda nobene tako pomembne, kot je revolucija dolgega življenja.
Danes živimo v povprečju 34 let dlje
kot naši prastari starši, pomislite ..
To je še eno celo drugo odraslo življenje,
dodano naši življenjski dobi.
Pa vendar se večinoma
naša kultura ni soočila s tem, kaj to pomeni.
Še vedno živimo s staro paradigmo
življenja kot loka.
To je metafora, stara metafora.
Rodiš se, vrhunec dosežeš v srednjih letih
in ponikneš v razpadanje.
(smeh)
Starost kot patologija.
A mnogi ljudje danes, filozofi, umetniki, zdravniki, znanstveniki,
ponovno opazujejo to, čemur pravim 'tretje dejanje',
zadnja tri desetletja življenja.
Zavedajo se, da je to v bistvu razvojna faza življenja
z lastno pomembnostjo,
tako drugačna od srednjih let kot je adolescenca od otroštva.
In sprašujejo, mi vsi bi morali spraševati:
kako porabimo ta čas?
Kako ga uspešno živimo?
Kaj je ustrezna nova metafora za staranje?
Minulo leto sem raziskovala in pisala o tej temi.
In prišla sem do spoznanja, da je ustreznejša metafora za staranje
stopnišče,
vzpon v človeški duh,
ki nam prinaša modrost, celovitost in avtentičnost.
Starost niti približno ne kot patologija.
Starost kot potencial.
In veste, kaj?
Ta potencial ni samo za nekaj srečnežev.
Očitno se večina ljudi nad 50. letom
počuti bolje, je manj pod stresom, manj sovražna, manj anksiozna.
Skupne točke vidimo bolj kot razlike.
Nekatere študije celo pravijo, da smo srečnejši.
(smeh)
Verjemite mi, da tega nisem pričakovala.
Prihajam iz dolge vrste depresivnežev.
Ko sem se približevala poznim štiridesetim,
je bilo, ko sem se zjutraj zbudila,
mojih prvih šest misli negativnih.
In prestrašila sem se.
Pomislila sem: "Ojej, postala bom sitna stara gospa."
Zdaj, ko pa sem dejansko točno na sredini svojega tretjega dejanja,
ugotavljam, da nikoli nisem bila srečnejša.
Imam mogočen občutek blagostanja.
In odkrila sem,
da ko si znotraj starosti,
v nasprotju s tem, ko jo gledaš od zunaj,
strah pojenja.
Zaveš se, da si še vedno ti,
mogoče celo bolj.
Picasso je nekoč dejal: "Dolgo traja, da postaneš mlad."
(smeh)
Nočem olepševati starosti.
Očitno ni nobene garancije,
da je lahko čas uresničitve in rasti.
Nekaj je stvar sreče.
Nekaj je očitno genetsko.
Ena tretjina je pravzaprav genetika.
In ne moremo kaj veliko storiti v zvezi s tem.
A to pomeni, da sta dve tretjini tega, kako dobro nam bo šlo v tretjem dejanju,
v naših rokah.
Pogovorili se bomo o tem, kaj lahko storimo,
da bodo ta dodana leta res uspešna
in jih bomo lahko uporabili smotrno.
Naj vam povem nekaj o stopnišču,
ki se morda zdi čudna metafora za starejše ljudi,
saj mnogim stopnice povzročajo težave.
(smeh)
Tudi meni.
Kot morda veste, ves svet deluje po univerzalnem zakonu:
entropiji, drugem zakonu termodinamike.
Entropija pomeni, da je vse na svetu, vse,
v stanju upada in propada,
lok.
Ta univerzalni zakon ima samo eno izjemo
in to je človeški duh,
ki se lahko še naprej razvija navzgor po stopnicah
in nam prinaša celovitost, avtentičnost in modrost.
To je primer tega, kar mislim.
Ta vzpon
se lahko vzgodi tudi, ko smo soočeni z ekstremnimi fizičnimi izzivi.
Pred približno tremi leti sem brala članek v New York Times-u
o moškemu po imenu Neil Selinger,
starem 57 let, upokojenem odvetniku,
ki se je pridružil pisateljski skupini na kolidžu Sarah Lawrence,
kjer je našel svoj pisateljski glas.
Dve leti kasneje
so mu diagnosticirali ALS, znano pod imenom amiotrofična lateralna skleroza.
To je strašna bolezen. In usodna.
Uniči telo, um pa ostane nedotaknjen.
V tem članku je g. Selinger napisal tole,
da bi opisal, kaj se mu dogaja.
Citiram:
"Ko so moje mišice oslabele,
je moje pisanje postalo močnejše.
Ko sem počasi izgubljal govor,
sem pridobil svoj glas.
Ko sem slabel, sem rasel.
Ko sem izgubil tako veliko,
sem končno začenjal najti sebe."
Neil Selinger je zame
utelešenje vzpenjanja po stopnicah
v svojem tretjem dejanju.
Vsi se rodimo z duhom, vsi,
a včasih ga poteptajo življenjski izzivi,
nasilje, zloraba, zanemarjanje.
Morda so naši starši trpeli za depresijo.
Morda nas niso mogli ljubiti drugače kot le v povezavi z našimi dosežki.
Morda še vedno trpimo psihično bolečino, rano.
Morda čutimo, da mnogo naših odnosov
ni imelo pravega epiloga.
In tako se lahko počutimo nedokončane.
Morda je naloga tretjega dejanja
končati naloge končevanja sebe.
Zame se je začelo, ko sem se bližala tretjemu dejanju, 60. rojstnemu dnevu.
Kako ga naj živim?
Kaj naj bi dosegla v tem zaključnem dejanju?
In zavedla sem se, da moram, da bi vedela, kam grem,
vedeti, kje sem bila.
In tako sem šla nazaj in preštudirala svoji prvi dve dejanji
in poskušala videti, kdo sem bila takrat,
kdo sem v resnici, ne pa kdor so mi starši ali prijatelji rekli, da sem
ali pa so tako z menoj ravnali.
A kdo sem bila?
Kdo so bili moji starši, ne kot starši, ampak kot ljudje?
Kdo so bili moji stari starši?
Kako so ravnali z mojimi starši?
Take stvari.
Nekaj let kasneje sem odkrila,
da ta proces, skozi katerega sem šla,
psihologi imenujejo 'delanje življenjskega pregleda'.
Pravijo, da lahko da novo pomembnost in jasnost in pomen
človekovemu življenju.
Lahko odkrijete, kot sem tudi jaz,
da veliko stvari, za katere ste mislili, da so vaša krivda,
veliko stvari, ki ste jih mislili o sebi,
nima nobene zveze z vami.
Niste bili vi krivi, vi ste v redu.
In lahko boste šli nazaj in jim odpustili.
In odpustili sebi.
Osvobodite se lahko
preteklosti.
Potrudite se lahko spremeniti svoje odnose v preteklost.
Medtem ko sem pisala o tem,
sem naletela na knjigo z naslovom Biti človek pomeni najti smisel
Viktorja Frankla.
Viktor Frankl je bil nemški psihiater,
ki je preživel pet let v koncentracijskem taborišču.
Napisal je, da je, medtem ko je bil v taborišču,
lahko napovedal, če bodo kdaj izpuščeni,
kateri izmed ljudi bodo v redu in kateri ne.
In napisal je tole:
"Vse, kar imaš v življenju, ti je lahko odvzeto
razen ene stvari:
tvoje svobode, da si izbereš, kako se boš odzval na situacijo.
To je tisto, kar določa kvaliteto življenja, ki smo ga živeli;
ne ali smo bili bogati ali revni,
slavni ali neznani,
zdravi ali trpeči.
Kar določa našo kvaliteto življenja, je, kakšen odnos imamo do teh realnosti,
kakšen pomen jim pripišemo,
s kakim odnosom se jih oklepamo,
kakšno stanje duha jim dovolimo sprožiti."
Morda je osrednji namen tretjega dejanja,
da gremo nazaj in poskusimo, če je primerno,
spremeniti svoj odnos s preteklostjo.
Kognitivne raziskave kažejo,
da se, ko to zmoremo storiti,
to pokaže nevrološko,
nevralne poti se ustvarijo v možganih.
Vidite, če ste skozi čas
reagirali negativno na pretekle dogodke in ljudi,
so nevralne poti položene
s kemičnimi in električnimi signali, ki potujejo skozi možgane.
In sčasoma te nevralne poti postanejo ožičene.
Postanejo norma, tudi če je to za nas slabo,
ker nam povzroča stres in anksioznost.
Če pa
lahko gremo nazaj in spremenimo svoj odnos,
revidiramo svoj odnos do preteklih ljudi in dogodkov,
se nevralne poti lahko spremenijo.
In če lahko ohranjamo bolj pozitivna čustva
do preteklosti,
to postane nova norma.
To je kot resetiranje termostata.
Ne gre za izkušnje,
ki nas naredijo modre.
Kar nas naredi modre, je razmišljanje o izkušnjah, ki smo jih imeli,
in pomaga nam postati celoviti,
prinaša modrost in avtentičnost.
Pomaga nam postati, kar bi lahko postali.
Ženske začnemo celovite, kajne?
Mislim, kot dekleta smo bojevite: "Ja? Kdo to pravi?"
(smeh)
Imamo avtonomijo.
Me smo subjekti v svojih življenjih.
A zelo pogosto
mnoge, če ne večina, ko pridemo v puberteto
začnemo skrbeti, če smo dovolj dobre in priljubljene.
In postanemo subjekti in objekti življenj drugih ljudi.
A zdaj, v tretjem dejanju,
je morda za nas možno zaokrožiti nazaj do tja, kjer smo začele,
in se tega prvič zavedati.
In če lahko storimo to,
to ne bo le za nas same.
Starejše ženske so največja demografska skupina na svetu.
Če lahko gremo nazaj in se ponovno definiramo
in postanemo celovite,
bo to ustvarilo kulturni premik v svetu,
s katerim bomo zgled mlajšim generacijam,
da bodo lahko ponovno začrtale svojo lastno življenjsko dobo.
Hvala lepa.
(aplavz)