Au avut loc multe revoluții
în ultimul secol, dar
niciuna nu e poate mai importantă
ca revoluția longevității.
Trăim cu 34 de ani
mai mult decât străbunicii noștri.
Gândiți-vă la asta.
O întreagă perioadă a vieții adulte
s-a adăugat speranței de viață.
Și totuși,
cultura noastră nu a înțeles ce înseamnă asta.
Percepem viața
ca fiind o curbă.
Asta e metafora folosită.
Te naști, atingi apogeul la vârsta mijlocie
și decazi în decrepitudine.
(Râsete)
Vârsta e văzută ca o patologie.
Dar mulți oameni -
filosofi, artiști, medici, oameni de știință -
privesc altfel ceea ce eu numesc „actul III”,
ultimele trei decenii din viață.
Ei realizează că asta e o etapă importantă
de dezvoltare în viață -
la fel de diferită de vârsta mijlocie
precum adolescența de copilărie.
Se întreabă - ar trebui să ne întrebăm cu toții -
cum să folosim acest timp?
Cum să trăim cu succes?
Care e noua metaforă
pentru îmbătrânire?
În ultimul an, am făcut cercetări și am scris despre asta.
Și am realizat
că o metaforă mai bună pentru îmbătrânire
e aceea a scării -
evoluția spiritului uman,
care ne aduce înțelepciune, împăcare
și autenticitate.
Vârsta nu e deloc o patologie;
e un potențial.
Și ghici ce?
Potențialul nu e rezervat doar câtorva.
Se pare că
majoritatea celor care au peste 50 de ani
se simt mai bine, sunt mai puțin stresați,
mai puțin ostili, temători.
Tindem să vedem mai mult asemănările
decât diferențele.
Unele studii chiar susțin că
suntem mai fericiți.
Nu mă așteptam la asta.
Am trăit multe episoade depresive.
Mă apropiam de 40 de ani,
și când mă trezeam de dimineață,
primele șase gânduri erau negative.
M-am speriat.
Dumnezeule, mi-am spus.
Voi deveni o babă arțăgoasă.
Dar acum, că sunt la mijlocul actului III,
realizez că nu am fost niciodată mai fericită.
Mă simt foarte bine.
Și am descoperit
că dacă ai ajuns la bătrânețe
și nu o mai privești din exterior,
teama dispare.
Realizezi că ești tot tu -
poate chiar mai mult.
Picasso a spus odată: „E nevoie de mult timp ca să devii tânăr.”
(Râsete)
Nu vreau să creez o imagine romantică bătrâneții.
Nu există nicio garanție
că va fi o perioadă roditoare.
Depinde de noroc
și de moștenirea genetică.
O treime depinde de gene.
Și nu prea putem să le schimbăm.
Dar asta înseamnă că
putem influența 2/3
din reușita noastră în actul III.
Vom vorbi despre ce putem face
ca să trăim acești ani suplimentari cu succes
și cu folos.
Să vorbim despre acea scară,
care pare o metaforă bizară pentru seniori
fiindcă mulți urcă cu greu scările.
(Râsete)
Inclusiv eu.
După cum știți,
întreaga lume e guvernată de o lege universală:
entropia, a doua lege a termodinamicii.
Entropia înseamnă că întreaga lume
se află într-o stare de declin și degradare,
curba.
Dar această lege universală
nu se aplică spiritului uman,
care continuă să evolueze -
scara -
ne întregește,
ne face autentici și înțelepți.
Iată un exemplu.
Această ascensiune
poate avea loc în momentul unei solicitări fizice extreme.
Cu trei ani în urmă,
am citit un articol în New York Times.
Era despre un om pe nume Neil Selinger -
57 de ani, un avocat pensionat -
care s-a alăturat grupului de scriitori de la Sarah Lawrence,
unde și-a descoperit talentul de scriitor.
Doi ani mai târziu,
a fost diagnosticat cu SLA sau maladia Lou Gehring.
E o maladie groaznică, fatală.
Distruge corpul, dar mintea rămâne întreagă.
Iată ce scria Selinger în articol
pentru a descrie ce i se întâmpla.
Citez:
„Mușchii mei deveneau mai slabi,
talentul scriitoricesc, mai puternic.
Îmi pierdeam încet glasul,
dar câștigam o voce interioară.
Creșteam în timp ce decădeam.
Pe când pierdeam atât de multe,
începeam să mă regăsesc.”
Pentru mine, Neil Selinger
e imaginea celui care urcă scara
în al treilea act.
Toți ne naștem cu voință,
dar uneori ea e înăbușită
de greutățile vieții,
de violență, abuz, neglijență.
Poate că părinții noștri au suferit de depresie.
Poate că nu au putut să ne iubească
dincolo de succesul nostru în lume.
Poate că încă avem
acea durere psihică, acea rană.
Poate că simțim că multe din relațiile noastre nu s-au încheiat.
Și astfel nu ne simțim compleți.
Poate că rolul actului III
e să ne ajute să ne simțim compleți.
Pentru mine, a început pe când mă apropiam de actul III,
la cea de-a 60-a aniversare.
Cum trebuia să o percep?
Ce trebuia să realizez în acest act final?
Am realizat că pentru a ști încotro mă îndrept,
trebuia să știu unde am fost.
M-am întors
și am analizat primele două acte,
să văd cine eram atunci
cu adevărat -
nu cine mi-au spus părinții sau alți oameni că sunt,
sau m-au tratat ca atare.
Cine eram? Cine erau părinții mei -
nu ca părinți, ci ca oameni?
Cine erau bunicii mei?
Cum s-au purtat cu părinții mei?
Acest gen de lucruri.
Doi ani mai târziu am descoperit
că, în psihologie, acest proces
prin care am trecut
se numește „revizie a vieții”.
Se spune că poate da un nou înțeles,
și limpezime
vieții unui om.
Poate vei descoperi ca și mine
că multe lucruri pentru care te învinovățeai
părerile despre tine însuți,
nu aveau nicio legătură cu tine.
Nu era vina ta; tu erai ok.
Și poți să te întorci
să îi ierți
și să te ierți pe tine.
Te poți elibera
de trecut.
Îți poți schimba
relația cu trecutul.
Pe când scriam despre asta,
am găsit cartea „Man's Search for Meaning”
de Viktor Frankl.
Viktor Frankl era un psihiatru german
care a petrecut 5 ani într-un lagăr nazist.
Și a scris că, în timp ce era în lagăr,
putea să spună, dacă erau eliberați,
care din deținuți se vor descurca
și care nu.
Iată ce a scris:
„Ți se poate lua totul în viață,
cu excepția unui lucru -
libertatea de a alege
cum să reacționezi
într-o situație.
Asta determină
calitatea vieții pe care am trăit-o -
nu sărăcia sau bogăția,
faima sau anonimatul,
sănătatea sau boala.
Calitatea vieții e determinată
de cum reacționăm în fața acestor realități,
ce înțeles le atribuim,
ce atitudine avem față de ele,
ce stare le permitem să declanșeze.”
Poate că scopul principal al actului III
e să ne întoarcem și să încercăm
să schimbăm relația
cu trecutul.
Se pare că cercetarea cognitivă arată
că dacă putem face asta,
apar schimbări în creier -
se creează noi trasee neuronale.
Dacă în timp
ai reacționat negativ la evenimente și oameni din trecut
se creează trasee neuronale
prin semnalele chimice și electrice trimise în creier.
În timp, acestea devin circuite,
devin normă -
chiar dacă sunt dăunătoare pentru noi
fiindcă produc stres și neliniște.
Dar dacă
ne putem întoarce și schimba perspectiva,
reevalua relația
cu oamenii și evenimentele din trecut,
traseele neuronale se pot schimba.
Dacă putem menține
sentimentele pozitive despre trecut,
ele devin norma.
E ca resetarea unui termostat.
Nu experiențele avute
ne fac înțelepți,
ci poziția vis-à-vis de experiențele
respective -
asta ne ajută să devenim întregi,
ne aduce înțelepciune și autencitate.
Ne ajută să devenim ce am fi putut să fim.
Femeile se simt sigure la început,nu?
Fetele sunt mai arțăgoase - „Zău, cine zice asta?”
Avem putere de a acționa.
Suntem subiectele propriilor noastre vieți.
Dar adesea,
multe, dacă nu majoritatea, când ajungem la pubertate,
vrem să ne integrăm în grup și să fim populare.
Și devenim subiectele și obiectele din viața altora.
Dar acum, în actul III
e posibil
să ne întoarcem la punctul de plecare
și să conștientizăm asta pentru prima dată.
Dacă putem face asta,
nu o facem doar pentru noi înșine.
Femeile în vârstă
reprezintă cel mai mare grup demografic din lume.
Dacă ne putem întoarce să ne redefinim
și să devenim întregi,
vom crea o schimbare culturală în lume
și va da un exemplu generațiilor tinere
ca să își poată schimba percepția despre viața lor.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)