Bilo je mnogo revolucija
tijekom posljednjeg stoljeća,
ali niti jedna nije toliko značajna
kao revolucija dugovječnosti.
Danas živimo u prosjeku
34 godine dulje od naših prabaka i pradjedova.
Razmislite malo o tome.
Cijeli jedan novi odrasli životni vijek
je dodan na naš životni vijek.
Ali i dalje, barem što se većine tiče,
naša kultura nije uspjela shvatiti što to znači.
I dalje živimo sa starom paradigmom
koja život vidi kao luk.
To je metafora, stara metafora.
Rodite se, dostignete vrhunac u srednjim godinama
i zatim propadate.
(Smijeh)
Godine kao patologija.
Mnogi ljudi danas --
filozofi, umjetnici, liječnici, znanstvenici --
imaju sasvim nov pogled na ono što ja zovem trećim činom -
zadnja tri desetljeća života.
Oni shvaćaju kako je ovo zapravo razvojni stadij života
koji ima svoju važnost --
i razlikuje se od sredovječnosti,
kao što se i adolescencija razlikuje od djetinjstva.
I pitaju se, a svi bismo se trebali pitati --
kako mi iskorištavamo to vrijeme?
Kako ga iskoristiti uspješno?
Koja je nova prikladna metafora
za starenje?
Proteklu godinu provela sam istražujući i pišući o ovoj temi.
I pronašla sam
kako je prikladnija metafora za starenje
stubište --
uspon ljudskog duha
koji nam donosi mudrost, ispunjenost
i vjerodostojnost.
Starenje ne trebamo promatrati samo kao patologiju,
već kao potencijal.
I pogodite što?
Taj potencijal nije samo za rijetke sretnike.
Ispostavilo se
da se većina ljudi starijih od 50 godina
osjeća bolje, manje pati od stresa,
manje je agresivna, manje napeta.
Uočavamo sličnosti
više nego razlike.
Neka istraživanja čak kažu
da smo sretniji.
Ovo ni sama nisam očekivala, vjerujte mi.
Potječem iz duge linije depresivaca.
Dok sam se približavala kasnim četrdesetima,
kada bih se probudila,
mojih prvih šest misli bilo bi negativno.
I to me je uplašilo.
Pomislila sam - o Bože,
postat ću hirovita stara gospođa.
Ali sada, kada sam ustvari na sredini svog trećeg čina
vidim da nikada nisam bila sretnija.
Imam moćan osjećaj blagostanja.
I otkrila sam
da kada konačno dosegneš starost,
za razliku od onoga kada ju samo promatraš sa strane,
strah nestane.
Shvatiš, i dalje si to što jesi --
možda čak i više nego prije.
Picasso je jednom rekao: “Mnogo je vremena potrebno da bi čovjek postao mlad."
(Smijeh)
Ne želim romantizirati starenje.
Očito, nema garancije
da ono može biti doba uživanja i razvoja.
Dio je i pitanje sreće.
Nešto je, očito, i u genetici.
Jedna trećina je u genetici.
I ne možemo puno učiniti u vezi s tim.
Ali, to znači da dvije trećine
ovise o tome kako ćemo odigrati treći čin,
možemo utjecati na to.
Raspravit ćemo što možemo napraviti
kako bismo ove dodatne godine učinili uspješnima
i pametno ih iskoristili.
Dopustite mi da kažem nešto o stubištu,
koje se može činiti kao čudna metafora,
pogotovo za starije kojima upravo ta stubišta prestavljaju izazov.
(Smijeh)
I ja sam uključena.
Kao što možda znate,
cijeli svijet funkcionira po jedinstvenom zakonu:
entropija, drugi zakon termodinamike.
Entropija znači da je sve na svijetu, sve,
u stanju mijenjanja i raspadanja,
u luku.
Postoji samo jedna iznimka od ovog pravila,
a to je duh čovjeka,
koji se nastavlja razvijati --
kao što se penjemo po stubištu --
i omogućava nam ispunjenje,
vjerodostojnost i mudrost.
Postoji i primjer ovoga o čemu pričam.
Ovo 'penjanje'
se može odvijati čak usprkos ekstremnim fizičkim izazovima.
Prije otprilike tri godine,
pročitala sam članak u New York Timesu.
Radilo se o Neilu Selingeru –
57-godišnjaku, umirovljenom odvjetniku --
koji se uključio u rad literarne grupe na Sarah Lawrence fakultetu
gdje je pronašao svoj spisateljski dar.
Dvije godine kasnije,
dijagnosticirana mu je amiotrofična lateralna skleroza (ALS), znana kao Lou Gehrigova bolest.
To je strašna bolest. Fatalna je.
Uništava tijelo, ali um ostaje nedirnut.
U ovom članku, gospodin Selinger
je opisujući što mu se događa zapisao sljedeće,
citiram,
"Moji mišići slabe,
ali moje pisanje jača.
Polako gubeći sposobnost govora,
stekao sam svoj glas.
Smanjujući se, rastem.
Izgubio sam puno,
ali sam konačno pronašao sebe."
Neil Selinger je za mene
utjelovljenje svladavanja stubišta
u trećem činu.
Svi se rađamo s duhom,
ali je on ponekad zarobljen
zbog životnih izazova,
nasilja, zlostavljanja, zapostavljanja.
Možda su naši roditelji patili od depresije.
Možda nas nisu bili sposobni voljeti
više od onoga što smo ostvarili u životu.
Možda i dalje trpimo
psihičku bol.
Možda osjećamo da mnogi naši odnosi nisu imali pravi završetak,
tako da se osjećamo nedovršeno.
Možda je smisao trećeg čina
da dovršimo zadatak ostvarivanja samih sebe.
U mom slučaju, sve je počelo kada sam se približila trećem činu,
svom 60. rođendanu.
Kako bih trebala živjeti dalje?
Što bih trebala postići u ovom završnom činu?
Shvatila sam da, kako bih mogla znati kamo idem,
moram znati gdje sam do sada bila.
Vratila sam se unatrag
i proučila prva dva čina,
kako bih shvatila tko sam bila,
tko sam zapravo bila --
ne ono što su mi roditelji i drugi ljudi govorili da jesam
ili kako su se prema meni ponašali.
Ali, tko sam bila? Tko su bili moji roditelji --
ne kao roditelji, nego kao ljudi?
Moje bake i djedovi?
Kako su se oni ponašali prema mojim roditeljima?
Takve stvari.
Nekoliko godina kasnije saznala sam da
proces kroz koji sam prolazila
psiholozi zovu
'osvrt na život'.
Kažu da to može dati novu važnost
i smisao
životu.
Možete poput mene otkriti
da mnoge stvari za koje ste mislili da su vaša krivica
i sve što ste mislili o sebi,
zapravo uopće nema veze s vama.
To nije vaša krivnja; vi ste sasvim u redu.
U mogućnosti ste vratiti se unatrag
i oprostiti njima,
oprostiti sebi.
U mogućnosti ste osloboditi se
tereta prošlosti.
Možete promijeniti
svoju vezu s vlastitom prošlošću.
Dok sam pisala o ovome,
naišla sam na knjigu Viktora Frankla
"Život uvijek ima smisla".
Viktor Frankl bio je njemački psihijatar
koji je proveo pet godina u nacističkom koncentracijskom logoru.
I dok je bio u logoru napisao je
da može procijeniti
koji bi ljudi bili u redu, a koji ne,
ako bi ikada bili pušteni iz logora.
I zapisao je ovo:
"Sve što posjeduješ može ti biti oduzeto
osim jedne stvari,
tvoje slobode da izabereš
kako ćeš reagirati
na neku situaciju.
To je ono što određuje
kvalitetu života kojeg smo živjeli --
a ne to jesmo li bili bogati ili siromašni,
slavni ili nepoznati,
zdravi ili bolesni.
Ono što određuje kvalitetu života
je to kako se povezujemo sa stvarnošću,
kakvu joj važnost pridajemo,
kakav stav zauzimamo u odnosu na nju,
kakvo stanje uma ona u nama izaziva."
Možda je glavna svrha trećeg čina
da se vratimo unatrag i pokušamo,
ako je to prikladno,
promijeniti našu vezu s prošlosti.
Kognitivna istraživanja su pokazala
da kada to činimo,
može se uočiti neurološka manifestacija --
živčani putevi se stvaraju u mozgu.
Vidite, ako ste
negativno reagirali na događaje i osobe iz prošlosti,
živčani putevi postaju određeni
kemijskim i električnim signalima koji se šalju kroz mozak.
Tijekom vremena, ovi putevi postaju čvrsto umreženi,
postaju norma --
iako je to za nas loše
jer uzrokuje stres i napetost.
Ako se pak
možemo vratiti unatrag i izmijeniti te veze,
napraviti reviziju
ljudi i događaja iz prošlosti,
živčani putevi mogu se mijenjati.
Ako možemo održavati
više pozitivnih osjećaja vezanih uz prošlost,
to postaje nova norma.
To je poput resetiranja termostata.
Nova iskustva nisu ono
što nas čini mudrijima,
već je to razmišljanje o iskustvima koja smo već stekli
i koja su nas učinila mudrijima --
i to nam pomaže da postanemo cjeloviti,
to nam daje mudrost i vjerodostojnost.
To nam pomaže da postanemo ono što bismo mogli biti.
Žene počinju cjelovito, zar ne?
Mislim, kao djevojke, krećemo agresivno -- "Da, tko to kaže?"
Posjedujemo snagu.
Mi smo subjekti vlastitih života.
Ali vrlo često,
većina žena, ako ne i sve, kada uđu u pubertet,
počnu se brinuti o uklapanju i popularnosti.
I postajemo subjekti i objekti tuđih života.
Ali sada, u trećem činu,
u mogućnosti smo
da se vratimo gdje smo počele
i da shvatimo.
I ako uspijemo,
nećemo pomoći samo sebi.
Starije žene
su najveća demografska skupina na svijetu.
Ako se uspijemo vratiti unatrag, ponovno definirati sebe
i postati ispunjene,
to će potaknuti kulturološke promjene u svijetu
i poslužiti kao primjer mlađim generacijama
kako bi oni mogli shvatiti svoj životni vijek.
Hvala puno.
(Pljesak)