Mano pasakojimas prasideda tada, kai man buvo 4 metai.
ir mes su šeima persikėlėme gyventi į kitą vietą
mūsų gimtąjame Savanos mieste, Džoržijos valstijoje.
Tada buvo septintasis dešimtmetis
ir visos gatvės šiame rajone buvo pavadintos
Konfederacijos generolų vardais.
Mes gyvenome Roberto E.Lee bulvare.
Kai aš buvau penkerių
tėvai nupirko man oranžinį Schwinn Stingray dviratį.
Jo sėdynė buvo lenkta, kaip bananas, o vairo galai užriesti aukštyn
todėl važiuodamas juo atrodei kaip orangutangas.
Štai kodėl tokį vairą vadindavo beždžionių sūpuoklėm.
Jis buvo sukurtas septintojo dešimtmečio greitaeigių motociklų pavyzdžiu,
ko, esu tikras, nežinojo mano mama.
Vieną dieną aš tyrinėjau vieną akligatvį
pasislėpusį už kelių gatvelių.
Ir jau važiavau atgal,
norėjau apsisukti ir greičiau grįžti į savo gatvę
taigi nusprendžiau apsisukti didelėje gatvėje
kuri kirto mūsų rajoną.
Ir buuum! Mane partrenkė pravažiuojantis sedanas.
Mano sumaitotas kūnas nulėkė į vieną pusę
o mano sumaitotas dviratis - į kitą.
Aš guliu ant šaligatvio, išilgai tos geltonos linijos
ir viena kaimynė pribėgusi klausia:
"Andi, Andi, kaip tu?" - sako ji, kreidamasi mano vyresnio brolio vardu.
(juokas)
"Aš Briusas" - pasakiau aš ir tuoj praradau sąmonę.
Aš susilaužiau kairįjį šlaunikaulį –
tai didžiausias kaulas mūsų kūne –
ir praleidau kitus 2 mėnesius gipse
nuo smakro iki kojos pirštų
ir dešiniojo kelio
o plieninis strypas ėjo nuo mano dešiniojo kelio
iki kairiosios kulkšnies.
Per kitus 38 metus
tai buvo vienintelis man atsitikęs
medicininio pobūdžio įvykis.
Tiesą sakant, aš užsidirbdavau pragyvenimui vaikščiodamas.
Aš keliavau po pasaulį, gilinausi į įvairias kultūras,
parašiau seriją knygų apie savo keliones,
tame tarpe "Išvaikščiota Biblija".
Aš vedžiau televizijos laidą tuo pačiu pavadinimu
vienoje visuomeninėje televizijoje (PBS)
Visiems aš buvau tikras keliauninkas.
Ir štai 2008-ųjų gegužį,
po eilinio apsilankymo pas gydytoją
ir eilinio kraujo patikrinimo
iš alkalinių fosfatų kiekio kraujyje paaiškėja
kad kažkas ne visai gerai su mano kaulais.
Mano gydytojas nedelsdamas pasiunčia mane atlikti pilną kaulų skenavimą
kuris parodė, kad mano kairiojoje kojoje yra kažkoks auglys.
Po to sekė rentgenas, tada magnetinis rezonansas.
Ir štai vieną popietę man skambina mano gydytojas:
"Tas auglys jūsų kojoje
neatitinka nepiktybinio auglio požymių".
Aš sustojau.
Mano protui reikėjo laiko perversti tą dvigubą neiginį
į kur kas siaubingesnį teiginį.
Man vėžys.
Tik pagalvokite, auglys buvo tame pačiame kaule,
toje pačioje mano kūno vietoje
kur ir trauma prieš 38 metus...
Tai tikrai nepanašu į atsitiktinumą.
Taigi, tą popietę grįžau namo
ir mano trimetės dvynukės Eden ir Tybee
atbėgo manęs pasitikti.
Joms tik ką sukako treji,
ir jų mylimiausios spalvos buvo rožinė ir violetinė.
Mes jas taip ir vadinome - Rožytė ir Violytė
nors turiu pasakyti, kad geriausias pravardes
jos gavo tik gimusios, balandžio 15 dieną,
kai jos gimė 6:14 ir 6:46
2005-aisiais, balandžio 15.
Mūsų visada niūrus, nelinkęs juokauti gydytojas pasižiūrėjo į laikrodį
ir pasakė: "Hmm, balandžio 15 - mokesčių diena.
Viena ankstyva mokėtoja, kita vėlyva".
(juokas)
Kitą dieną aš jį aplankiau. Sakau " Daktare, geras buvo tas jūsų pokštas".
O jis tipo - " Na, tu rašytojas, vaikine"
Vienu žodžiu - joms suėjo treji,
jos pribėgo rodydamos ką tik atrastą šokį –
abi sukosi sukosi, vis greičiau ir greičiau, kol išgriuvo ant grindų
ir krykštė iš linksmumo.
Aš palūžau.
Vis vaizdavausi tuos pasivaikščiojimus, į kuriuos jų galiu ir nebenusivesti
visus meno projektus, kurių galbūt nebesugadinsiu,
tuos berniukus, į kuriuos piktai nedėbsosiu
altorius, prie kurių aš jų gal nebelydėsiu.
Ar joms bus įdomu, kas aš buvau - galvojau aš.
Ar jos ilgėsis mano pritarimo,
mano meilės, mano balso?
Po kelių dienų man šovė į galvą mintis
kaip aš galėčiau suteikti joms tą balsą.
Aš kreipsiuosi į šešis vyrus
kuriuos esu sutikęs įvairiais gyvenimo etapais
ir paprašysiu, kad jie dalyvautų
mano dukrų gyvenimuose
"Esu tikras, kad mano dukros turės daug galimybių savo gyvenime",
parašiau aš tiems vyrams.
" jos turės mylinčias šeimas, svetingus namus,
bet jos gali neturėti manęs.
Jos gali neturėti tėvelio.
Ar pabūsi joms tėveliu?"
Ir aš pasakiau sau –
pavadinsiu šią grupę Tėvelių taryba.
Kai tik gimė ši idėja,
aš nusprendžiau nesidalinti ja su žmona. OK
Ji labai linksma,
natūraliai gyva, energinga.
Šioje kultūroje yra priimta – man nereikia jums to sakyti –
kad problemas reikia spręsti linksmai.
Mes turime žvelgti pozityviai.
Mano žmona, kaip minėjau, užaugo netoli Bostono.
Jos šypsena didelė. Jos asmenybė didelė.
Jos plaukai dideli.
Nors ji man neseniai pasakė, jog negaliu sakyti, kad jos plaukai dideli,
nes jei taip sakysiu,
žmonės pagalvos, kad ji iš Teksaso.
Pasirodo, nieko tokio ištekėti už vaikino iš Džordžijos,
tačiau plaukai negali būti kaip iš Teksaso.
Tiesą sakant, jei ji dabar būtų čia, ji gintųsi, sakydama
kad tuomet, kai ji tekėjo Džordžijoje
buvo užduoti trys klausimai
vedybų sertifikate
ir trečiasis iš jų buvo toks: "Ar jūs susiję?"
(juokas)
Aš pasakiau - " Matai, Džordžijoje jie bent nori tai žinoti.
Arkanzase niekas net neklausia."
Tačiau aš jai nepasakiau štai ko: jei atsakai TAIP - tada gali prašokti
30 dienų laukimo periodą.
Nes tuomet jums nebereikia susipažinimo užsiėmimų.
Taigi, ketinau jai nepasakoti apie savo idėją
tačiau kitą dieną nesusilaikiau ir papasakojau.
Ir jai labai patiko ta mintis,
tačiau ji greit ėmė atmetinėti mano kandidatūras.
Maždaug - " taip, jis man patinka, bet aš jo niekada neklausčiau patarimo."
Pasirodė, jog Tėvelių tarybos rinkimas
buvo labai geras būdas sužinoti
ką mano žmona iš tiesų galvoja apie mano draugus.
(juokas)
Taigi, mes nusprendėme nustatyti taisykles,
ir sugalvojome jų nemažai.
Pirmoji buvo – tik draugai, niekas iš šeimos.
Mes pagalvojome, kad šeima ir taip bus šalia.
Antra - tik vyrai.
Mes juk siekiame užpildyti tėvo trūkumą mergaičių gyvenime.
Ir trečia - kiekvienai sričiai atitinkamas tėtis.
Mes lyg ir išnarstėme mano asmenybę
ir bandėme pritaikyti tėtį kuris atstovautų vis kitą dalyką.
Taigi, galų gale aš parašiau po laišką visiems tiems vyrams,
ir užuot išsiuntęs
aš nusprendžiau asmeniškai jiems juos perskaityti.
Linda, mano žmona, pajuokavo, kad tai panašu į šešis pasipiršimus.
Aš lyg ir draugiškai peršuosi tiems bičams.
Pirmasis bičiulis buvo Džefas Šumlinas.
Džefas vadovavo kelionei į Europą
devintojo dešimtmečio pradžioje, į kurią mes leidomės baigę mokyklą.
Pirmą dieną mes apsistojome jaunimo hostelyje pilyje.
Aš išsmukau laukan
o ten buvo apsauginis grovys, tvora ir karvių ganykla.
Džefas priėjo prie manęs ir paklausė:
"Ar tu kada nors esi vartęs karves?"
"Vartęs karvęs?" - nustebau
Jis maždaug sako: "Na, taip. Karvės miega stovėdamos.
Tu prieini iš užpakalio, pavėjui,
pastumi – ir karvė keberiokšt į purvyną."
Nespėjus man sugalvoti, tai gerai ar blogai,
mes peršokam griovį, perlipam tvorą,
ir sėlinam pirštų galais per mėšlą
prie kažkokios nelaimingos, apsnūdusios karvės.
Praėjus kelioms savaitėms nuo mano diagnozės
mudu nuvykome į Vermontą,
ir aš nusprendžiau įtraukti Džefą pirmuoju į mano Tėvelių tarybą.
Mes vaikščiojom po obelų sodą ir aš perskaičiau jam savo laišką.
"Ar sutinki pabūti jų tėčiu?"
Kai baigiau skaityti – jis verkė ir aš verkiau –
jis pažvelgė į mane ir pasakė "Gerai".
"Gerai?" - nesusigaudžiau aš
kažkaip pamiršęs, kad laiško esmė ir yra klausimas.
Prisipažinsiu, nors vis klausiau to paties
niekada nepagalvojau, jog kuris nors galėtų atsisakyti
tokiomis aplinkybėmis.
Ir tada aš jam uždaviau klausimą, kurį vėliau užduodavau kiekvienam iš tėčių
ir viskas baigėsi tuo, kad įsidrasinau aprašyti visą istoriją knygoje.
Klausimas toks: "Kokį patarimą
tu duotum mano dukrelėms?"
Džefo patarimas buvo toks:
"Būk keliautojas, bet ne turistas.
Išlipk iš autobuso. Pamatyk skirtumus.
Prieik prie karvės."
Aš tariau: " Tarkime, praėjo 10 metų
ir mano dukros ruošiasi pirmai kelionei į užsienį - o manęs nėra.
Ką joms pasakytum?"
Jis sako "Aš pasiūlyčiau pažvelgti į tą kelionę,
kaip vaikas žiūri į purvo balą.
gali pasilenkti ir pažvelgti į savo atvaizdą,
gal net įmerkti pirštą ir sukelt keletą raibuliukų,
arba gali įšokti ir taškytis
ir pamatyti, koks tai jausmas, koks kvapas."
Kai jis kalbėjo, jo akyse žibėjo ta pati ugnelė
kurią pirmąkart mačiau tada Olandijoje –
ugnelę, kuri sako – „ Eikim vartyt karvių".
Net jei niekad tos karvės ir neparvertėm,
net jei niekas jų ir nevarto
net jei karvės nemiega stovėdamos.
Jis sakė: " Mergaitės, kai po savo nuotykių grįšite, noriu kad būtumėt
iki ausų išsivoliojusios purvyne."
Po dviejų savaičių nuo diagnozės, biopsija patvirtino
kad turiu 7 colių osteosarkomą
kairiąjame šlaunikaulyje.
600 amerikiečių per metus suserga osteosarkoma.
85 procentai – jaunesni, nei 21 metų.
Suaugusiųjų – tik šimtas per metus
suserga šia liga.
Prieš 20 metų gydytojai būtų nupjovę man koją ir tikėjęsi geriausio,
o išgijimo tikimybė tada buvo 15%.
Tačiau devintajame dešimtmetyje buvo nustatyta,
kad vienas chemoterapijos kokteilis gali būti veiksmingas.
Ir jau po kelių savaičių aš pradėjau šį gydymo kursą.
Ir kadangi jau kalbame apie mano gydymą -
Aš praėjau keturių su puse mėnesio chemoterapijos kursą,
vartojau cisplatiną ir doksurbiciną
ir labai didelę dozę metotreksato.
Tada sekė 15 valandų operacija,
kurios metu mano chirurgas daktaras Džonas Healey
Sloan-Kettering vardo ligoninėje Niujorke
išėmė mano kairįjį šlaunikaulį
ir pakeitė jį titaniniu.
Ir jei matėte Sandžej laidą,
tai matėte tuos didžiulius varžtus
kuriuos įsuko man į dubenį.
Jie išėmė iš blauzdos šeivikaulį,
nupjovė ir įtaisė į šlaunį
kur dabar jis ir gyvena.
Tiesą sakant - gydytojas atjungė kaulą nuo kraujagyslių ir tt. blauzdoje
ir vėl prijungė prie sistemos šlaunyje
ir sujungė jį
su gerąja dalimi kelio ir klubo.
Tada jis išėmė trečdalį keturgalvio raumens.
Tai labai reta operacija,
iki manęs ją ištvėrė tik du žmonės.
O atpildas už tai, kad aš ją ištvėriau,
buvo dar 4 mėnesiai chemoterapijos.
Tai buvo - kaip mes sakome namie -
prarasti metai.
Pirmomis savaitėmis mes visi sapnavome košmarus.
Ir vieną naktį aš sapnuoju, kad vaikštau po mūsų namą
atsisėdu prie rašomojo stalo ir pamatau kažkieno kito vaikų nuotraukas
stovinčias ant stalo.
Ir aš prisimenu vieną naktį, kai pasakojote tą istoriją -
nežinau, kur jūs esate, daktare Nulandai
iš Viljamo Slouno Karsto –
tai privertė mane pagalvoti apie tai.
Nes po to aš buvau ligoninėje - ko gero, tai buvo ketvirtas chemoterapijos kursas,
kai mano rodikliai nukrito iki 0, faktiškai aš nebeturėjau imuniteto.
Mane paguldė į ligoninės infekcinę palatą.
Visi, kas ateidavo manęs lankyti, turėjo užsidėti kaukę
ir prisidengti visas kitas kūno vietas.
Vieną vakarą paskambino mano uošvė
ir pasakė, kad mano dukrytės, kurioms tuomet buvo treji su puse metų
manęs ilgisi ir joms manęs trūksta.
Aš padėjau telefono ragelį
ir įsikniaubęs veidu į delnus
tyliai raudojau.
Ir tai, ką jūs pasakėte, daktare Neulandai - aš nežinau, kur jūs dabar -
verčia galvoti apie tai šiandien.
Nes tada pagalvojau
kad tai, ką jaučiu
yra kaip pirmykštis klyksmas.
Ir kas labiausiai pribloškė –
ir ką aš noriu jums šiandien čia perduoti --
yra patirtis.
Lyg aš vis mažiau ir mažiau bebūčiau žmogumi –
tuo gyvenimo momentu aš tikriausiai svėriau 13 kg mažiau negu dabar.
Be abejo, aš neturėjau plaukų ir neturėjau imuniteto.
Man tiesiog pildavo kraują į gyslas.
Ir nors aš vis mažiau bebuvau žmogus,
tuo pat metu aš buvau
gal labiausiai žmogiškas, nei bet kada anksčiau.
Ir kas labiausiai stebino tuo metu -
kad žmonėms, užuot kėlęs pasišlykštėjimą,
aš buvau lyg koks magnetas.
Žmones traukė prie manęs.
Kai su žmona susilaukėme vaikų, manėme, visi puls padėti.
Tačiau viskas vyko kaip tik priešingai.
O kai aš susirgau vėžiu, manėme, kad visi išsibėgios.
Priešingai - visi puolė padėti.
Kai žmonės ateidavo pas mane,
jų negąsdino tai, ką jie matė –
aš atrodžiau kaip šmėkla –
jie būdavo nepaprastai atviri
kalbėdami apie tai, kas vyksta jų gyvenimuose.
Aš atradau, kad vėžys yra kelias į atvirumą.
Tai kvietimas, gal net leidimas
įeiti į esmines žmogaus gyvenimo sferas,
į pačias jautriausias, labiausiai gąsdinančias sferas
ten, kur mes dažniausiai nenorime leistis
bet kai ten patenkame
jaučiamės neapsakomai pasikeitę.
Tai atsitiko ir mano mergaitėms, kai jos ėmė suprasti
ir, kaip mes galvojame – šiek tiek labiau užjausti.
Vieną dieną mano dukrytė Tibė
atėjo pas mane ir sako: " Mano kūne tiek daug meilės tau, tėveli,
Aš negaliu nustot tave glėbesčiuoti ir bučiuoti.
O kai jos daugiau nebeliks, aš gersiu pienuką,
nes iš jo ir atsiranda meilė."
(juokas)
O vieną vakarą mano dukrytė Iden priėjo,
o aš kaip tik kėliau koją iš lovos,
ji paėmė ramentus ir padavė man.
Faktiškai, jei aš grįžčiau prisiminimais į tuos metus
tai būtų nuolatinis vaikščiojimas tamsiais koridoriais
penkiais guminiais pirštais
įsitvėrus rankenos.
Man nebereikėjo ramentų,
aš vaikščiojau oru.
Ir vienas giliausių dalykų, atsitikusių tuomet
buvo būtent tas žmonių bendravimas.
Aš pagalvojau – tik paminėsiu dėl tiesos
vieną žodį, kurį girdėjau tik kartą
kai vakar užsiiminėjome joga pas Tonį Robinsą
tas žodis, kuris dar nebuvo čia paminėtas šioje kalboje
yra DRAUGAS.
Tačiau iš visko, kas šiandien čia buvo paminėta –
susitaikymo, polinkio, svorio praradimo –
mes dabar žinome, kaip svarbu bendruomenė,
ir vis tik tai yra vienas dalykas, kurį mes vis pamirštame.
Tai kažkas nepaprasto
sėdėti su artimiausiais draugais
ir sakyti jiems, ką jie man reiškia.
Svarbiausias dalykas, kurį aš supratau, yra tai, jog su laiku
ypač vyrai, kurie šiaip nebuvo labai bendraujantys
ima bendrauti vis daugiau.
Būtent taip ir atsitiko - toks vienas atvejis mano gyvenime
toje Tėvelių taryboje
Lindos žodžiais, mes kalbėjomės apie tą patį
ką mamos kalba laukdamos vaikučių po pamokų.
Niekas man labiau neatspindi tos šiuolaikinės tėvystės,
kaip Deividas Blekas.
Deividas yra mano literatūrinis agentas.
Jis maždaug 1,65 m ūgio, kai pasistengia,
stovėdamas išsitempęs, avėdamas savo kaubojiškus batus.
Ir laikydamas vyrišką frontą jis atsiliepia į telefono skambutį –
manyčiau, galiu tai ištart, nes jūs esate tai čia darę –
jis atsiliepia: "Nu, močkrušy".
Jis varinėja nuobodžias kalbas apie mažai žinomus vynus,
o savo 50-mečiui jis nusipirko sportinę mašiną nukeliamu stogu.
Tiesą sakant, jis nekantrus kaip ir dauguma vyrų: jis ją nusipirko 49-ąjam gimtadieniui.
Bet kaip ir daugelis šiuolaikinių vyrų, jis glėbesčiuojasi, jis kepa duoną,
jis išeina anksčiau iš darbo, kad galėtų treniruoti vaikų komandą.
Kažkas manęs paklausė, ar jis apsiverkė, kai pakviečiau jį į Tėvelių tarybą.
Aš pasakiau: "Deividas apsiverkia, kai jį pakvieti pasivaikščioti."
(juokas)
Bet jis yra literatūrinis agentas,
kas reiškia, jis dirba svajonių brokeriu pasaulyje, kur dauguma svajonių sudūžta.
Tai mes ir norėjome iš jo išgirsti -
ką reiškia pralaimėti ir vėl siekti.
Aš paklausiau: "Kokį vertingiausią dalyką tu duotum svajotojui?"
jis atsakė "Tikėjimą savimi".
"Tačiau kai aš pas tave atėjau – pasakiau aš – aš netikėjau savimi.
Aš stovėjau priešais sieną".
Jis pasakė: "Aš nematau sienos" - ir aš jums tą patį dabar sakau.
Nematykite sienos.
Karts nuo karto jūs atsitrenksite į ją,
bet turite rasti būdų, kaip ją apeiti, perlipti, prasibrauti kiaurai.
Darykite bet ką, tik nenuleiskite rankų,
nepasiduokite sienai.
Mano namai yra netoli Bruklino tilto,
ir tuos pusantrų metų, kai aš vaikščiojau su ramentais,
jis tapo man savotišku simboliu.
Taigi, kartą, jau į pabaigą,
aš sakau: "Na, mergaitės, pereikime per Bruklino tiltą."
Mes iškeliavome.
Aš su ramentais, žmona šalia,
mergaitės bėgo priekyje, išdarinėdamos pop žvaigždžių pozas.
Kadangi vaikščiojimas buvo vienas iš dalykų, kurių aš labiausiai pasigedau,
didžiąją metų dalį aš praleidau
galvodamas apie tą elementarų žmogišką veiksmą.
Vaikščiojimas stačiomis, kaip sakoma,
yra tas slenkstis, nuo kurio mes tapome žmonėmis.
Jau 4 milijonus metų žmonės vaikšto stačiomis,
tačiau tas veiksmas iš esmės nepasikeitė.
kaip mano fizioterapijos gydytojas sako:
"Kiekvienas žingsnis yra laukianti nelaimė."
Tu vos ne griūni nuo vienos kojos
ir pagauni save su kita.
Viena iš svarbiausių pasekmių vaikštant su ramentais –
ką aš dariau pusantrų metų –
yra tai, kad tu vaikštai lėčiau.
Tu skubi:
tu nueini, kur tau reikia, bet vienas pats.
Tu eini lėtai – tu taip pat nueini, kur tau reikia,
tačiau su bendrakeleiviais,
kuriuos sutinki pakeliui.
Turiu pripažinti, aš nebuvau niekada geresnis,
negu tuomet su ramentais.
Prieš 200 metų
naujas praeivio tipas atsiranda Paryžiuje.
Jis buvo pavadintas flaneur, tas, kuris vaikštinėja po arkadas.
Tų vaikštinėtojų būdas parodyti
kad jiems nereikia dirbti
buvo vaikščioti kuo lėčiau,
vėžlio žingsniu.
Aš stačiai dievinu šią odę lėtam judėjimui.
Tai tapo mano paties moto mano mergaitėms.
Vaikščiok vėžlio žingsniu.
Sulaikyk pasaulį pauzėje.
Ta pauzės ideja
turbūt yra didžiausia pamoka, kurią gavau.
Štai citata iš Mozės
Laisvės varpo šone -
ji paimta iš vienos Levito knygos pastraipos,
kad kas septynerius metus reikia žemę užleisti pūdymu,
o kas septintą septynmetį
duoti papildomus atokvėpio metus,
per kuriuos visos giminės, šeimos atnaujina ryšius
ir susitinka su tais, kuriuos myli.
Tie 50-tieji metai vadinami Jubiliejumi -
tokia yra šio žodžio kilmė.
Nors man dar trūksta iki 50-ties,
tai išreiškia, ką man teko patirti.
Mano prarastieji metai buvo mano Jubiliejiniai metai.
Būdamas tuo pūdymu
aš pasėjau sveikesnės ateities sėklas
ir atnaujinau ryšius su tais, kuriuos myliu.
Per mano kelionės metines
aš apsilankiau pas savo chirurgą daktarą J. Healey
Tarp kitko, Healey puikus vardas gydytojui (heal - gydyti).
Jis yra Tarptautinės galūnių gelbėjimo draugijos prezidentas.
Tai mažiausiai eufeminis terminas, kokį esu girdėjęs.
Aš paklauiau jo: "Daktare Healey, jei mano dukros vieną dieną ateitų
ir paklaustų "ko turėtume pasimokyti iš tėvelio istorijos?" –
ką jūs joms atsakytumėte?
Jis tarė: "Aš pasakyčiau joms tai, ką žinau,
kad kiekvienas miršta,
tačiau ne kiekvienas gyvena.
Noriu, kad gyventumėte."
Aš parašiau mergaitėms laišką,
kuris yra mano knygos "Tėvelių taryba" gale,
ir išvardinau tas pamokas,
keletą iš jų jūs jau šiandien girdėjote:
Prieik prie karvės; susipakuok sandalus;
nematyk sienos;
gyvenk klausdamas;
rink stebuklus;
Kai pasižiūrėjau į tą sąrašą – jis man pasirodė lyg koks psalmynas gyvenimui –
aš supratau, kad darydami tai savo mergaitėms,
iš tiesų mes pasikeitėme patys.
Čia ir yra Tėvelių tarybos paslaptis:
mano žmona ir aš darėme tai
siekdami pagelbėti savo dukroms,
bet iš tiesų tai pakeitė mus.
Taigi, šiandien aš stoviu čia
kaip matote, be ramentų ir be lazdos.
Praėjusią savaitę man atliko eilinį skenavimą - praėjo 18 mėnesių po operacijos,
kaip jūs visi žinote,
kiekvienas, turintis vėžį privalo periodiškai skenuotis.
Mano atveju - kas 3 mėn.
Drįstu sakyti, kad visi šie protingi žmonės šioje salėje
niekada neras sprendimo skeno-baimei nugalėti.
Kai ten ėjau, galvojau - ką kalbėsiu čia,
priklausys nuo to, kokios bus žinios.
Tą dieną žinios buvo geros.
Stoviu čia šiandien pasveikęs nuo vėžio,
pats vaikštau,
ir klibinkščiuoju pirmyn.
Tik noriu trumpai paminėti – aš jau viršiju laiko limitą –
tačiau trumpai noriu pasakyti
kad geriausia tokių konferencijų kaip ši išdava buvo
panašiame susirinkime,
praėjusį pavasarį -
Ana Voičicki išgirdo mūsų istoriją
ir labai greitai - per 3 savaites -
sudėjo visas išgales ir įsteigė 23andMe (23 ir Aš - genetinių tyrimų organizacija),
ir mes paskelbėme šią iniciatyvą liepos mėnesį:
dekoduoti genomą
kiekvieno gyvo žmogaus
su širdies audinio, kaulų sarkoma.
Vakar ji man pranešė, kad per tris mėnesius nuo iniciatyvos pradžios
jau turime 300 žmonių, kurie prisidėjo prie programos.
Epidemiologai jums patvirtins,
kad tai pusė to skaičiaus žmonių, kurie suserga ta liga
per vienerius metus JAV.
Taigi, jei nueisite į 23andMe tinklalapį,
arba councilofdads.com, ten rasite sąsają.
Mes skatiname kiekvieną prisidėti prie šių pastangų.
Bet aš užbaigsiu tai, apie ką kalbėjau
pasakydamas jums štai ką:
atraskite pretekstą susitikti seniai pamirštą draugą,
ar studijų laikų kambarioką,
ar kažkokį žmogų, nuo kurio kažkada nusisukote.
Suraskite kur nors purvo balutę pašokinėti,
raskite būdą perlipti, apeiti ar pereiti kiaurai sieną,
kuri stovi tarp jūsų ir jūsų svajonės.
Kartas nuo karto
raskite draugą, raskite vėžlį,
ir išsiruoškite į ilgą lėtą pasivaikščiojimą.
Ačiū jums labai.
(plojimai)