הסיפור שלי מתחיל למעשה כשהייתי בן ארבע
ומשפחתי עברה לגור בשכונה חדשה
בעיר מולדתנו - סוואנה, ג'ורג'יה.
וזה היה בשנות ה-60
כשלמעשה כל רחובות השכונה הזו
נקראו על שם גנרלים דרומיים ממלחמת האזרחים.
אנחנו גרנו בשדרות רוברט אי. לי.
וכשהייתי בן חמש,
הורי נתנו לי אופני Schwinn Stingray כתומים.
היה להם מושב בננה קעור וכידון "מתלה קופים" (מוגבה)
שגרם לנוסע עליהם להיראות כמו אורנגוטן.
לכן קראו להם "מתלי קופים".
למעשה העיצוב שלהם התבסס על אופנועי ה-hotrod של שנות ה-60,
מה שאמא שלי בוודאי לא ידעה.
ויום אחד אני חקרתי איזו דרך ללא מוצא
שהייתה חבויה במרחק מספר רחובות מהבית.
וחזרתי,
ורציתי להסתובב ולנסות לחזור לרחוב הזה יותר מהר,
אז ניסיתי להסתובב באיזה רחוב גדול
שחצה את השכונה שלנו,
וטראח! פגעה בי מכונית נוסעים חולפת.
גופי החבוט עף לכיוון אחד,
אופני החבוטים עפו לכיוון השני.
ושכבתי על הכביש שרוע מעל הקו הצהוב,
ואחת השכנות שלי הגיעה בריצה.
"אנדי, אנדי, איך אתה מרגיש?" היא אמרה, וקראה לי בשמו של אחי הגדול.
(צחוק)
"אני ברוס," אמרתי, ומיד איבדתי את ההכרה.
שברתי את עצם הירך השמאלית שלי באותו יום -
זוהי העצם הגדולה בגופינו -
וביליתי את החודשיים שלאחר מכן כשכל גופי בגבס
שהגיע מהסנטר שלי עד קצה הבוהן
ועד ברכי הימנית,
ומוט פלדה חיבר בין ברכי הימנית
לקרסול השמאלי.
ובמהלך 38 השנים הבאות,
התאונה הזו הייתה ההתרחשות הרפואית המעניינת היחידה
שקרתה לי.
למעשה, התפרנסתי מהליכה.
טיילתי ברחבי העולם, חוויתי תרבויות שונות,
כתבתי סדרת ספרים על מסעותי,
וביניהם "Walking the Bible" (ללכת את התנ"ך)
הגשתי תכנית טלוויזיה בעלת שם זהה
ברשת PBS.
הייתי מוכר בעולם כולו בתור האיש ההולך.
עד שבמאי 2008,
ביקור שגרתי אצל הרופא
ובדיקת דם שגרתית
הניבו ספירת פוספאטאז-בסיסי, שהעידה
שייתכן שישנה בעיה בעצמות שלי.
והרופא שלי, בגחמה של רגע, שלח אותי לסריקת עצמות כללית,
שגילתה שהיה גידול ברגלי השמאלית.
מכאן נשלחתי לצילום רנטגן, ואז ל-MRI.
ואחר צהריים אחד, התקשר אלי הרופא שלי.
"הגידול שברגל שלך
אינו עולה בקנה אחד עם גידול שפיר."
הפסקתי ללכת.
ולמוחי נדרש רגע להמיר את השלילה הכפולה שבמשפט שלו
לשליליות הרבה יותר מבעיתה.
יש לי סרטן.
ולחשוב שהגידול היה באותה העצם,
באותו מקום בגופי
שנפגעתי בתאונה 38 שנה לפני כן.
זה נראה כמו צירוף מקרים גדול מדי.
אז באותו אחר הצהריים, חזרתי לביתי,
והתאומות הזהות שלי בנות השלוש, עדן וטייבי פיילר,
רצו לקראתי.
הן בדיוק חגגו את יום הולדתן השלישי,
והן אהבו הכל בורוד או בסגול.
למעשה, קראנו להן "ורדנונה" ו"סגלגלונה" -
למרות שעלי לציין, ששם החיבה האהוב עלינו
הוטבע ביום הולדתן, ה-15 באפריל.
כשהן נולדו ב-6:14 וב-6:46
ב-15 באפריל, 2005,
הרופא שלנו העגמומי, שהיה בדרך כלל נטול חוש הומור, הביט בשעונו,
ואמר, "אהה, 15 באפריל - יום הגשת דוחות מס.
Early filer (מגיש מוקדם) ו- late filer (מגיש באיחור)."
(צחוק)
למחרת באתי לבקרו. אמרתי "דוקטור, זו הייתה בדיחה ממש טובה."
והוא ענה, "אתה הסופר, ילד."
בכל מקרה - אז הן בדיוק חגגו גיל שלוש,
והן באו ורקדו איזה ריקוד שהן זה עתה המציאו
בו הן הסתובבו יותר ויותר מהר עד שהן נפלו על הרצפה,
צוחקות באושר גדול.
התרסקתי.
התחלתי לדמיין את כל הטיולים שלא אוכל לטייל איתן,
את יצירות האמנות שלא אצליח להרוס,
את החברים שהן יביאו הביתה שלא אוכל לנזוף בהם,
את המעבר בין שורת המושבים שלא אחצה איתן בחתונתן.
האם הן תתהנה מי הייתי, חשבתי לעצמי.
האם הן תערוגנה לאישורי,
לאהבתי, לקולי?
לאחר מספר ימים, התעוררתי עם רעיון
כיצד אוכל לספק להם את הקול הזה.
אפנה לשישה גברים
מכל פרקי חיי
ואבקש שיהיו נוכחים
במעברים שבחיי בנותי.
"אני מאמין שלבנות שלי תהיינה הזדמנויות רבות בחייהן,"
כתבתי לגברים האלו.
"תהיינה להן משפחות אוהבות ובתים מזמינים,
אבל ייתכן שלא יהיה להן אותי.
ייתכן שאבא שלהן לא יהיה.
האם תעזור להיות אבא שלהן?"
ואמרתי לעצמי
אקרא לקבוצת הגברים הזו מועצת האבות.
עכשיו ברגע שהגיתי את הרעיון הזה,
החלטתי שלא אספר לאשתי. בסדר.
היא בן אדם מאד חיובי,
ונרגשת באופן טבעי.
יש תפיסה בתרבות הזאת - אני לא צריך לספר לכם -
שאתה כאילו יכול "לשמוח" את דרכך לפתרון בעיה.
אנחנו צריכים להתמקד בחיובי.
אשתי, כפי שאמרתי, גדלה בקרבת העיר בוסטון.
יש לה חיוך גדול. יש לה אישיות גדולה.
יש לה שיער גדול.
למרות, כך אמרה לי לאחרונה, שאסור לי לומר שיש לה שיער גדול.
בגלל שאם אני אומר שיש לה שיער גדול,
אנשים יחשבו שהיא מטקסס.
ומסתבר שזה בסדר להתחתן עם ילד מג'ורג'יה,
אבל לא שיהיה לך שיער מטקסס.
ולמעשה, אומר להגנתה, אילו הייתה פה עכשיו,
היא הייתה מציינת שכאשר התחתנו בג'ורג'יה,
היו שלוש שאלות
על תעודת הנישואין,
כשהשלישית הייתה, "האם אתם קרובי משפחה?"
(צחוק)
אני אמרתי, "תראי, לפחות בג'ורג'יה אנחנו רוצים לדעת.
בארקנסו הם אפילו לא שואלים."
מה שלא אמרתי לה הוא, שאם היא תאמר "כן," אפשר לדלג.
לא צריך תקופת המתנה של 30 יום.
בגלל שאין צורך במפגשי היכרות בשלב זה.
אז לא התכוונתי לספר לה על הרעיון הזה,
אבל למחרת לא הצלחתי לשלוט בעצמי. סיפרתי לה.
והיא התאהבה ברעיון,
אבל עד מהרה היא התחילה לפסול את המועמדים שלי.
היא הייתה כאילו, "טוב, אני מתה עליו, אבל לא הייתי מתייעצת בו בחיים."
אז הסתבר שלהקים מועצת אבות
הייתה דרך מאד יעילה לגלות
מה אישתי באמת חשבה על החברים שלי.
(צחוק)
אז החלטנו שצריך סדרת כללים,
והחלטנו על כמה.
והראשון היה בלי משפחה, רק חברים.
חשבנו שהמשפחה כבר תהיה שם.
השני, גברים בלבד.
ניסינו למלא את מקום-האב בחיי הבנות.
והשלישי, כזה אבא לכל פן.
עברנו על האישיות שלי
וניסינו להשיג אבא שמייצג כל דבר.
אז מה שקרה זה שכתבתי מכתב לכל אחד מהגברים האלו.
ובמקום לשלוח אותו,
החלטתי לקרוא להם אותו באופן אישי.
לינדה, אישתי, אמרה בצחוק שזה כמו שש הצעות נישואין.
אני כאילו נישאתי-חברית לכל אחד מהם.
והראשון מביניהם היה ג'ף שומלין.
ג'ף היה המדריך בטיול שעשיתי לאירופה
כשסיימתי את התיכון בשנות ה-80 המוקדמות.
וביום הראשון היינו באכסניית נוער בתוך טירה.
והתגנבתי לאחורי הטירה.
והיו שם חפיר, גדר, ושדה מלא פרות.
וג'ף הופיע לצדי ושאל,
"נו, אז ניסית פעם להפיל פרות?"
ואני שאלתי, "להפיל פרות?"
והוא אמר, "כן. פרות ישנות בעמידה.
אז אם מגיעים אליהן מאחור, בכיוון שנגד הרוח,
אפשר להדוף אותן והן נופלות לתוך הבוץ."
ולפני שהצלחתי לוודא שזה נכון,
קפצנו מעל החפיר, טיפסנו מעל הגדר,
והלכנו על קצות האצבעות בתוך הזבל
עד שהתקרבנו לאיזו פרה מסכנה ומנמנמת.
מספר שבועות לאחר שאובחנתי,
נסענו לורמונט.
והחלטתי לרשום את ג'ף בתור הגבר הראשון במועצת האבות.
ונכנסנו למטע תפוחים, וקראתי לו את המכתב.
"האם תעזור להיות האבא שלהן?"
והגעתי לסוף - והוא בכה ואני בכיתי -
ואז הוא הביט בי, ואמר, "כן."
ואני הייתי כאילו, "כן?"
אני שכחתי בעצם שישנה שאלה בבסיסו של המכתב שלי.
ובכנות, למרות ששואלים אותי כל הזמן,
לא עלה בדעתי שמישהו יסרב להצעה
בהנתן הנסיבות.
ואז שאלתי אותו שאלה, שבסוף שאלתי את כל האבות
ושעודדה אותי למעשה לחבר ספר אודות הסיפור הזה.
והיא הייתה, "מה העצה האחת
שהיית נותן לבנותי?"
ועצתו של ג'ף הייתה,
"היי מטיילת, ולא תיירת.
רדי מהאוטובוס. חפשי את השונה.
התקרבי לפרה."
"אז עכשיו חלפו עשר שנים," אמרתי,
"והבנות שלי עומדות לנסוע לחו"ל בפעם הראשונה, ואני לא שם.
מה היית אומר להן?"
הוא אמר, "הייתי מתייחס למסע הזה
כפי שילד עשוי להתייחס לשלולית בוץ.
אפשר להתכופף ולהסתכל על ההשתקפות שלך בראי
ואולי לטבול את האצבע ולעשות גלים קטנים,
או שאפשר לקפוץ פנימה ולהשתולל
ולחוות את התחושה, ולהריח את הריח."
וכשהוא דיבר היה לו אותו הברק בעיניים
שראיתי לראשונה בהולנד -
אותו ברק שאומר, "בוא נלך להפיל פרות,"
למרות שאף פעם לא הפלנו את הפרה,
למרות שאף אחד לא מפיל פרות,
ולמרות שפרות אינן ישנות בעמידה.
הוא אמר, "בנות, אני רוצה לראות אתכן כאן, לאחר ההתנסות הזו,
מלאות בוץ."
שבועיים לאחר שאובחנתי, ביופסיה אישרה
שהיה לי גידול סרטני באורך 18 ס"מ
בעצם הירך השמאלית שלי.
אצל 600 אמריקאים בשנה מתגלה גידול הקשור בסרטן העצם.
85 אחוזים מהם צעירים מגיל 21.
מאה מבוגרים בשנה בלבד
מפתחים את אחת המחלות הללו.
לפני 20 שנה, היו הרופאים קוטעים את רגלי ומקווים לטוב,
והיה סיכוי של 15 אחוזים לשרוד.
ואז בשנות ה-80, הם גילו
שקוקטייל מסויים של כימותרפיה עשוי להיות יעיל.
ובתוך מספר שבועות התחלתי בטיפול.
והיות שאנחנו בחדר מלא רופאים,
עברתי ארבעה וחצי חודשי כימותרפיה.
למעשה קיבלתי ציספלאטין, דוקסורוביצין,
ומינון מאד גבוה של מטוטרקסאט.
ואז עברתי ניתוח בן 15 שעות
שבו המנתח, ד"ר ג'ון הילי
בבי"ח ממוריאל סלואן-קטרינג בניו-יורק,
הוציא את עצם הירך השמאלית שלי
והחליף אותה בטיטניום.
ואם צפיתם בתכנית של ד"ר סנג'יי,
ראיתם ברגים ענקיים
שהבריגו לתוף האגן שלי.
לאחר מכן לקח את הפיבולה מהרגל התחתונה,
והעביר אותה לירך שלי,
שם היא נמצאת כעת.
ולמעשה הוא ניתק אותה מהעורקים שברגל התחתונה
וחיבר אותה לעורקי הירך
ולבסוף חיבר אותה
לחלקים הבריאים של הברך ושל האגן.
אז הוא הסיר שליש משריר הירך הארבע-ראשי.
זהו ניתוח כה נדיר
ששני אנשים בלבד שרדו אותו לפני.
והפרס שלי על ששרדתי אותו
היה לחזור לארבעה חודשי כימותרפיה נוספים.
זו הייתה, כפי שכינינו זאת בבית,
שנה אבודה.
מפני שבאותם שבועות ראשונים, לכולנו היו סיוטים.
ולילה אחד חלמתי שאני מטייל בביתי,
מתיישב ליד שולחן העבודה שלי ורואה תמונות של ילדיו של מישהו אחר
על השולחן שלי.
וזכור לי לילה אחד במיוחד, כשסיפרתם לי את הסיפור על -
אני לא יודע איפה אתה ד"ר נולנד
מוויליאם סלואן קופין -
זה גרם לי להיזכר בו.
מפני שהייתי בבית החולים אחרי הטיפול הרביעי, כמדומני, של הכימותרפיה
כשהספירה שלי צנחה לאפס, ולמעשה לא הייתה לי מערכת חיסונית.
ושמו אותי במחלקה למחלות מדבקות בבית החולים.
וכל מי שבא לבקרני נאלץ לחבוש מסיכה
ולכסות את כל חלקי גופם החיצוניים.
ולילה אחד התקשרה אלי חמותי כדי לאמר לי
שהבנות שלי, שהיו כבר בנות שלוש וחצי,
מתגעגעות אלי ומרגישות בחסרוני.
סיימתי את השיחה,
חפנתי את פני בידי,
וצרחתי צרחה אילמת.
ומה שאתה אמרת, ד"ר נולנד - אני לא יודע איפה אתה -
גרם לי לחשוב על זה היום.
בגלל שהמחשבה שעלתה בראשי
הייתה אותה התחושה
כמו צעקה קדמונית.
ומה שהיה כל-כך מדהים -
ואחד המסרים שברצוני להעביר לכם היום -
הוא החוויה.
ככל שאיבדתי בהדרגה את אנושיותי -
ובשלב זה של חיי, שקלתי כנראה 15 קילוגרם פחות מהיום.
לא היו לי שיער ומערכת חיסונית כמובן.
הם ממש הזרימו דם לתוך הגוף שלי.
ברגע זה הייתי פחות ופחות אנושי.
ובאותו הזמן,
אולי יותר אנושי משהייתי אי פעם.
ומה שהיה כל-כך מדהים לגבי אותה תקופה
היה שבמקום לעורר דחיה אצל אנשים,
הפכתי למעשה למגנט של אנשים.
אנשים נמשכו באופן יוצא מן הכלל.
כשלי ולאשתי נולדו ילדים, חשבנו שכולם יירתמו לעזרתנו.
ובמקום זה, כולם ברחו.
וכשחליתי בסרטן, חשבנו שכולם יברחו.
ובמקום זה, כולם נרתמו לעזרתנו.
וכשאנשים באו אלי,
במקום להרגיש דחיה כלפי מה שהם ראו -
הייתי כמת חי -
הם הונעו באופן יוצא מן הכלל
לספר לי את אשר קורה בחייהם.
סרטן, כך גיליתי, הוא דרכון לאינטימיות.
הוא מהווה הזמנה, אולי אף מנדט,
להיכנס לזירות המהותיות ביותר של חיי האדם,
הרגישות והמפחידות ביותר.
אלו שאיננו רוצים לבקר,
אולם כאשר אנו מבקרים בהן,
אנחנו מרגישים שעברנו שינוי מהותי.
וזה קרה גם לבנותי כשהתחילו לראות,
וכן, כך חשבנו, הפכו לרחומות יותר.
יום אחד, בתי טייבי.
טייבי באה אלי ואמרה, "יש לי כל-כך הרבה אהבה בשבילך בגוף שלי אבא,
שאני לא יכולה להפסיק לחבק ולנשק אותך.
וכשנגמרת לי האהבה, אני פשוט שותה חלב,
כי זה מה שיוצר אהבה."
(צחוק)
ולילה אחד באה אלי בתי עדן.
וכשהרמתי את רגלי כדי לצאת מהמיטה,
היא הושיטה לי את הקביים.
למעשה, אם ישנו זכרון אחד שאני נוצר מהשנה הזאת,
זהו הטיול לאורך אותו מסדרון חשוך
כשחמש אצבעות ספוגיות
לופטות את הידית מתחת לידי.
לא הייתי זקוק לקביים יותר,
ריחפתי באוויר.
ואחד הדברים העמוקים ביותר שחוויתי
הייתה ההתחברות לכל האנשים האלו.
וזה גרם לי לחשוב - ואני ארשום למען הפרוטוקול -
מילה אחת ששמעתי רק פעם אחת
כאשר כולנו עשינו יוגה של טוני רובינס אתמול -
המילה היחידה שלא הוזכרה כלל בסמינר הזה עד עתה
וזו המילה "חבר".
אבל כל הנושאים שעסקנו בהם -
ציות, או התמכרות, או ירידה במשקל -
אנחנו יודעים עתה שהקהילה היא חשובה,
אבל זהו דבר שאיננו כוללים.
והיה משהו מדהים במיוחד
בלשבת עם החברים הקרובים ביותר שלי
ובלספר להם עד כמה הם חשובים לי.
ואחד הדברים שלמדתי הוא שעם חלוף הזמן,
במיוחד גברים, שפעם לא תקשרו,
בהדרגה מתקשרים יותר.
וזה קרה במיוחד - היה אחד בחיים שלי -
במועצת האבות הזאת
שלינדה אמרה, מה שדיברנו עליו,
זה כמו הדברים שאמהות מדברות עליהם בהסעות לבית הספר.
ואין מי שמייצג את האבהות המודרנית הזו עבורי
יותר מאשר דיויד בלק.
ובכן, דיויד הוא הסוכן הספרותי שלי.
גובהו כמטר ושישים ביום טוב,
כשהוא עומד זקוף במגפי בוקרים.
ובמובן הגבריות, הוא עונה לטלפון -
אני יכול להגיד את זה כי אתם כבר אמרתם את זה פה -
הוא עונה לטלפון, "הי, יא בן זונה."
הוא מרצה בצורה משעממת על בקבוקי יין נדירים,
וביום הולדתו החמישים הוא קנה מכונית ספורט עם גג נפתח.
למרות שכמו הרבה גברים, הוא חסר סבלנות; אז הוא קנה אותה ביום הולדתו ה-49.
אבל בדומה להרבה גברים מודרניים, הוא מחבק, הוא אופה,
הוא יוצא מהעבודה מוקדם לאמן את קבוצת כדור הבסיס של הילדים שלו.
מישהו שאל אותי אם הוא בכה כשביקשתי ממנו להצטרף למועצת האבות.
אני אמרתי, "דיויד בוכה כשמזמינים אותו לבוא לטייל ברגל."
(צחוק)
אבל הוא סוכן ספרותי,
מה שאומר שהוא סוחר בחלומות בעולם בו רוב החלומות אינם מתגשמים.
וזה מה שרצינו שהוא ייצג,
את הרעיון שישנם מכשולים ואחריהם מגיעות השאיפות.
ואז אמרתי, "מה הדבר היקר ביותר שאפשר לתת למי שחולם?"
והוא אמר, "אמונה בעצמם."
"אבל כשבאתי לבקר אותך," אמרתי, "לא האמנתי בעצמי.
הגעתי לחומה אטומה."
הוא אמר, "אני לא רואה את החומה," ואני אומר לכם גם,
אל תראו את החומה.
ייתכן שתיתקלו בחומה מדי פעם,
אבל אתם חייבים למצוא דרך לעבור מעליה, סביבה, או דרכה.
אבל מה שלא תעשו, אל תיכנעו לה,
אל תיכנעו לחומה.
הבית שלי הוא בקרבת גשר ברוקלין,
ובמהלך השנה וחצי שבהן הלכתי עם קביים,
הוא הפך למעין סמל עבורי.
אז יום אחד לקראת סוף המסע שלי,
אמרתי, "בואו בנות, בואו נחצה את גשר ברוקלין."
יצאנו עם הקביים.
אני נתמכתי על-ידי הקביים, אשתי הייתה לצידי,
הבנות שלי עשו פוזות של כוכבות רוק לפנינו.
ומפני שאחד הדברים הראשונים שאיבדתי היה היכולת ללכת,
ביליתי את רוב השנה הזאת
במחשבות על הפעילות האנושית הבסיסית זאת.
הליכה זקופה, כך אומרים לנו,
הייתה הסף להפיכתנו לאנושיים.
ולמרות זאת, במשך ארבעת מיליוני השנים בהן אנו הולכים זקופי קומה,
הפעולה לא השתנתה במהותה.
וכמו שהפיזיוטרפיסט שלי נוהג לומר,
"כל צעד הוא טרגדיה פוטנציאלית."
אתה כמעט ונופל מרגל אחת,
ואז אתה תופס את עצמך עם השניה.
וההשלכה הגדולה ביותר של השימוש בקביים -
כפי שעשיתי במשך שנה וחצי-
היא שאתה הולך יותר לאט.
אתה ממהר.
אתה מגיע ליעד, אבל אתה מגיע לבדך.
אתה מתקדם לאט, אתה מגיע ליעד,
אבל אתה מגיע עם קהילה
שבנית לאורך הדרך.
עלי להודות שאף פעם לא הייתי נחמד יותר
מאשר בשנה שבה הלכתי עם קביים.
לפני 200 שנה,
הולך רגל מסוג חדש הופיע בפריז.
הוא נקרא ה-flaneur, אחד שמשוטט בשדרות.
ואותם משוטטים נהגו
להראות שהם אנשי פנאי
בכך שטיילו עם צבים
ונתנו לצבים לקבוע את קצב ההליכה.
ואני פשוט מת על שיר ההלל הזה להתקדמות האיטית.
וזה הפך להיות המוטו שלי לבנות שלי.
לכו לטייל עם צב.
עצורנה והבטנה בעולם.
והרעיון הזה של לעצור
הוא כנראה התובנה הגדולה ביותר שלי מהמסע שלי.
ישנו ציטוט של משה רבנו
על צידו של פעמון החירות (בפילדלפיה),
והוא לקוח מפסוק בספר ויקרא,
שכל שבע שנים עליך לתת לאדמה לנוח.
וכל שבע תקופות של שבע שנים,
האדמה זוכה בשנת מנוחה נוספת
שבמהלכה כל המשפחות מתאחדות מחדש
ואנשים מוקפים ביקיריהם.
אותה שנה נקראת שנת היובל,
וזהו מקור הביטוי.
ולמרות שאיני בן 50 עדיין,
זה מייצג את ניסיוני האישי.
השנה האבודה שלי הייתה שנת היובל.
בזה שנחתי,
זרעתי עתיד בריא יותר
והתאחדתי עם יקירי.
בבוא יום השנה למסע שלי,
ביקרתי את המנתח שלי, ד"ר ג'ון הילי.
ודרך אגב, הילי (מרפא באנגלית), שם נהדר לרופא.
הוא נשיא האגודה הבינלאומית להצלת איברים,
שזהו אחד השמות הפחות מרגיעים ששמעתי.
ואמרתי, "ד"ר הילי, אם הבנות שלי היו באות אליך יום אחד
ושואלות, 'מה עלי ללמוד מסיפורו של אבא שלי?'
מה היית אומר להן?"
הוא אמר, "הייתי מספר להן את מה שאני יודע,
וזה שכולם מתים,
אבל לא כולם חיים.
אני רוצה שאת תחיי."
כתבתי מכתב לבנות שלי
שמופיע בסוף הספר שלי, "מועצת האבות,"
ופרטתי את השיעורים הללו,
שאת חלקם שמעתם כאן היום:
התקרבו לפרה, ארזו את הכפכפים שלכם,
אל תראו את החומה,
חיו את השאלות,
קיצרו ניסים.
ככל שהתבוננתי ברשימה הזאת יותר - לי היא נראתה כשיר מזמור לחיים -
הבנתי, שאולי עשינו זאת עבור הבנות שלנו,
אבל זה ממש שינה אותנו.
וזהו סודה של מועצת האבות,
שאישתי ואני עשינו זאת
בניסיון לעזור לבנותינו,
אבל זה שינה אותנו.
אז אני עומד לפניכם היום
כפי שאתם רואים, הולך ללא קביים או מקל הליכה.
ובשבוע שעבר עברתי סריקת מערכות שנערכת אחת ל-18 חודשים.
וכפי שכולכם יודעים,
כל מי שיש לו סרטן חייב לעבור סריקות ביקורת.
במקרה שלי זה רבעונית.
ואני מעז לומר שמבין כל המוחות שבחדר זה,
אף אחד אינו יכול למצוא פתרון לבעית הפחד מהסריקה.
ובדרכי לשם, תהיתי מה אומר
בהתאם למה שיקרה שם.
נתבשרתי בבשורות טובות באותו היום,
ואני עומד כאן היום נקי מסרטן,
הולך ללא תמיכה
וצולע קדימה.
ואני רק רוצה לציין בקצרה - עברתי את הזמן המוקצב לי -
אבל אני רק רוצה לציין בקצרה
שאחד הדברים הנחמדים שיוצאים מכנסים כאלו
הוא, בפגישה דומה,
באביב הקודם,
אן ווג'יצקי שמעה על הסיפור שלנו
ובמהירות רבה - בטווח של שלושה שבועות -
רתמה את כל משאבי החברה שלה 23andMe,
והודענו על יוזמה ביולי
לנסות למפות את הגנום
של אדם כלשהו, אדם חי
עם סרטן העצם.
והיא סיפרה לי אמש, שבשלושת החודשים מאז שהתחלנו,
יש לנו 300 אנשים שתרמו לתכנית הזאת.
והאפידמיולוגים (חוקרי מחלות) שכאן יספרו לכם,
שזוהי מחצית מכמות האנשים החולים במחלה
במשך שנה אחת בארה"ב.
אז אם אתה מבקרים ב-23andMe,
או אם אתם מבקרים ב-councilofdads.com, אפשר ללחוץ על קישור.
ואנחנו מפצירים בכולם להצטרף למאמץ זה.
אבל אני רק אסגור את נושא השיחה שלי
עם המסר הבא:
אני מאחל לכם שתמצאו תירוץ ליצור קשר עם חבר ישן,
או עם השותף שלכם מהמעונות,
או עם מישהו שאולי הפניתם אליו את הגב.
שתמצאו שלולית בוץ לקפוץ בה באיזשהו מקום,
או שתמצאו דרך לעבור מעל, מסביב, או דרך חומה כלשהי
העומדת ביניכם לבין אחד החלומות שלכם.
ומידי פעם,
מיצאו חבר, מיצאו צב,
וצאו לטיול ארוך, ואיטי.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)