Моята история всъщност започна, когато бях на четири години
и моето семейство се премести в нов квартал
в родния ни град Савана, Джорджия.
И това беше през 1960-те години,
когато в действителност всички улици в този квартал
бяха именувани на генерали от Конфедерацията от Гражданската война.
Живеехме на Робърт Лий булевард.
И когато бях на пет години,
родителите ми ми подариха един портокалов Швин Стингрей велосипед.
Той имаше спускаща се бананова седалка и кормило като маймунска закачалка,
които правеха водача да прилича на орангутан.
Ето защо те се наричат маймунски закачалки.
Те са всъщност подобие на хот-род мотоциклетите от 1960-те,
което съм сигурен, че майка ми не знаеше.
И един ден аз проучвах тази задънена улица,
скрита на няколко пресечки.
И се върнах,
и исках да обърна посоката и се опитвах да се върна на улицата по-бързо,
затова реших да се обърна на тази голяма улица,
която пресича нашия квартал,
и фрас! Бях ударен от минаващ седан.
Моето смлято тяло отлетя в една посока,
моето смачкано колело отлетя в другата.
И аз лежах на тротоара прострян върху тази жълта линия,
и един от съседите ми дойде тичайки.
"Анди, Анди, как си?", каза тя, като използва името на по-възрастния ми брат.
(Смях)
"Аз съм Брус", казах аз, и бързо припаднах.
Аз си счупих лявата бедрена кост този ден -
това е най-голямата кост в тялото ви -
и прекарах следващите два месеца в гипсова отливка,
която продължаваше от брадата до върха на пръстите ми
на дясното ми коляно,
и стоманено парче от дясното ми коляно
до левия ми глезен.
И за следващите 38 години,
това произшествие бе единственото медицински интересно нещо,
което някога ми се е случвало.
Всъщност, аз се прехранвам с ходене.
Пътувах по света, навлизайки в различни култури,
написах поредица от книги за пътуванията си,
включително и "По пътя на Библията."
Имах телевизионно шоу с това име
по PBS. (Публична амриканска телевизия)
За целия свят, аз бях ходещия човек.
Докато, през май 2008 г.
рутинно посещение при моя лекар
и рутинен тест на кръвта
представиха доказателства под формата на алкална фосфатаза,
че нещо може да не е наред с костите ми.
И моя лекар, на момента, ме изпрати да направя сканиране на костите на цялото тяло,
което показа, че е налице растеж в левия ми крак.
Това ме прати на рентгенова снимка, след това на МРТ (Магнитно Резонансна Томография)
И един ден, моя лекар ми се обади.
"Туморът на крака ти
не наподобява доброкачествен тумор."
Спрях да ходя.
Отне ми една секунда да обърна това двойно отрицание,
в много по-ужасяващо отрицание.
Имам рак.
И да си помисля, че туморът е бил в същата кост,
на същото място в тялото ми,
както на инцидента 38 години по-рано.
Изглеждаше като твърде голямо съвпадение.
Така че този следобед, аз се върнах в къщи,
и три годишните ми дъщери близначки, Идън и Тайби Файлър,
дотичаха да ме посрещнат.
Те тъкмо бяха станали на три години,
и бяха обладани от всички неща, розови и лилави.
Всъщност, ние ги наричахме Розовка и Лилавка -
макар че трябва да призная, че любимия ни псевдоним
стана на рождения им ден, 15 април.
Когато те са родиха в 06:14 и 06:46
на 15 април 2005 г.
нашия иначе мрачен, без чувство за хумор лекар си погледна часовника,
и каза: "Хм, 15 април - данъчен ден.
Ранен платец, късен платец." ('римува се с фамилията на говорителя)
(Смях)
На следващия ден дойдох да го видя. Аз казах, "Докторе, това бе много добра шега."
И той отговори: "Ти си писателя, хлапе."
Както и да е - те тъкмо станаха на три,
и те дойдоха и играеха този танц, който току-що бяха измислили,
където те се въртяха все по-бързо и по-бързо, докато не тупваха на земята,
смеейки се с всичката радост на света.
Аз рухнах.
Продължих да си представям всички разходки, които може и да не направя с тях,
художествените проекти, които може и да не объркам,
гаджетата на които може и да не се намръщя,
брачните пътеки които може и да не извървя с тях.
Ще се чудят ли кой съм бил, помислих си.
Ще копнеят ли за моето одобрение,
моята любов, моя глас?
След няколко дни се събудих с една идея
за това как мога да им дам този глас.
Ще се обърна към шест мъже
от всички части на моя живот
и ще ги помоля да присъстват
в пасажи от живота на дъщерите ми.
"Вярвам, че моите момичета ще имат много възможности в живота си,"
написах на тези хора.
"Те ще имат любящи семейства и приветливи къщи,
но няма да могат да ме имат мен.
Те няма да могат да имат техния баща.
Ще помогнете ли като бъдете техния баща?"
И аз си казах:
"Ще нарека тази група мъже съвета на бащите."
Сега, веднага след като ми хрумна тази идея,
реших, че не няма да кажа на жена ми. Добре.
Тя е много оптимистичен,
естествено вълнуващ се човек.
Има такава идея в тази култура - не трябва да ви казвам -
че човек посреща щастливо всички изпречващи се проблеми.
Трябва да се концентрираме върху положителното.
Жена ми, както казах, е израснала извън Бостън.
Тя има голяма усмивка. Има голяма личност.
Тя има голяма коса.
Въпреки че, ми каза наскоро, че не мога да кажа, че тя има огромна коса,
защото, ако кажа, че има голяма коса,
хората ще си помислят, че тя е от Тексас.
И очевидно е добре да се ожени за момче от Джоржия,
но не и да има коса от Тексас.
И действително, в нейна защита, ако тя беше тук сега,
тя би отбелязала, че когато се оженихме в Джоржия,
имаше три въпроса
в свидетелството за сключен граждански брак,
третия от които беше: "Свързани ли сте?"
(Смях)
Аз казах: "Вижте, в Джоржия поне ни интересува.
В Арканзас, те дори не те питат."
Това, което не й казах е, че ако тя каже "Да", можеш да скочиш.
Не се нуждаеш от 30 дни период на изчакване.
Защото не е нужна опознаваща сесия в този момент.
Така че аз нямаше да й кажа за тази идея,
но на следващия ден не можах да се контролирам и й казах.
И тя заобича идеята,
но бързо започна да отхвърля моите кандидати.
Тя твърдеше: "Е, обичам го, но никога няма да го попитам за съвет."
Така се оказа, че започването на съвета на бащите
е много ефикасен начин да се разбере,
какво жена ми наистина мислеше за моите приятели.
(Смях)
Така че решихме, че имаме нужда от набор от правила,
и стигнахме до даден брой.
И първият бе, без членове на семейството, само приятели.
Мислехме, че семейството ни ще бъде така или иначе вече налице.
Второ, само мъже.
Опитвахме се да запълним пространството на бащата в живота на момичетата.
И после на трето място, нещо като баща за всяка страна.
Ние опитахме да преценим моята личност
и се опитахме да осигурим баща, който представляваше различно нещо.
И така, това което се случи е, че написах писмо до всеки един от тези мъже.
И вместо да го изпратя,
реших да им го прочета лично.
Линда, жена ми, се пошегува, че това беше като да имаш шест различни предложения за брак.
Аз като че ли се ожених приятелски за всеки един от тези мъже.
И първият от тези момчета е Джеф Шумлин.
Сега, Джеф водеше това пътуване което направих в Европа,
когато завърших гимназията в началото на 1980-те.
И на този първи ден бяхме в този младежки хостел в замък.
И аз се измъкнах отзад.
Имаше ров, ограда и поле с крави.
И Джеф дойде при мен и каза:
"Така, да не би да буташ кравите?"
Аз учудено, "Бутам кравите?"
Той утвърдително, "Да. Кравите спят изправени.
Така че, ако се приближиш отзад, от насрещната страна на вятъра,
можеш да ги побутнеш и да тупнат в калта. "
Така че, преди да имам възможност да преценя дали това е правилно или не,
ние бяхме прескочили рова, изкачихме оградата,
стъпвахме на пръсти през тора
и достигнахме няколко бедни, дремещи крави.
И така няколко седмици след диагнозата ми,
отидохме до Вермонт,
и аз реших да направя Джеф първият член в съвета на бащите.
И отидохме в тази ябълкова градина, и аз му прочетох това писмо.
"Ще помогнеш ли да бъдеш техния баща?"
И стигнах до края - той плачеше и аз плачех -
и тогава той ме погледна и каза: "Да."
Аз учудено, "Да?"
Някакси бях забравил, че имаше въпрос в основата на писмото ми.
И честно казано, въпреки че постоянно ми се задава този въпрос,
никога не ми хрумна, че някой ще ми откаже
при тези обстоятелства.
И тогава му зададох един въпрос, който накрая зададох на всички останали
и това наистина ме насърчи да опиша тази история в книга.
И това беше: "Кой е най-добрия съвет,
който ще дадеш на моите момичета? "
И съветът на Джеф бе,
"Бъди пътник, а не турист.
Слез от автобуса. Потърси това, което е различно.
Приближи кравата."
"И така, изминали са 10 години," казах аз,
"и дъщерите ми са на път да направят първото си пътуване в чужбина, и аз не съм тук.
Какво ще им кажеш?"
Той каза: "Ще подходя към това пътуване
както малко дете би се обърнало към локва с кал.
Може да се наведеш и да погледнеш отражението си в огледалото
и може да използваш пръста си и да направиш малка вълна,
или да скочиш и да шляпаш наоколо
и да видиш какво е усещането, как мирише."
И докато говореше, очите му блестяха както
за първи път го видях в Холандия -
блясък, който казва: "Да ходим да бутнем кравите,"
въпреки че ние никога не бутнахме кравите,
въпреки че никой не бута кравите,
въпреки че кравите не спят изправени.
Той каза: "Искам да ви видя отново тук, момичета, в края на това преживяване,
покрити с кал."
Две седмици след моята диагноза, биопсия потвърди,
че имах седем инчова (18 см.) остеосаркома
в лявата ми бедрена кост (фемур).
600 американци годишно получават остеосаркома.
85% са под 21 години.
Само сто възрастни на година
получават едно от тези заболявания.
Преди 20 години, лекарите щяха да ми отрежат крака и да се надяват,
че ще има 15 процента оцеляване.
И тогава през 80-те години, те определили
че един определен химически коктейл би могъл да бъде ефективен.
И до няколко седмици аз започнах този режим.
И тъй като бяхме в лекарски кабинет,
прекарах четири и половина месеца в химиотерапия.
Всъщност ми прилагаха Цисплатин, Доксорубицин
и много високи дози Метотрексат.
И после имах 15-часова операция,
в която хирурга ми, д-р Джон Хийли
в Мемориъл Слоун Кетъринг болницата в Ню Йорк,
извади лявата ми бедрена кост
и я замени с титанова.
И ако сте видяли специалното предаване със Санджей,
сте видяли тези огромни болтове,
които те завинтиха в моя таз.
След това той взе фибула от моя прасец,
отряза я и след това я премести в бедрото ми,
където се намира сега.
И това, което той всъщност направи бе, че я деваскулизира от моя прасец
и реваскулизира в бедрото ми.
и след това я свърза
с добрите части на коляното и бедрото ми.
И после той извади една трета от четириглавия ми мускул.
Това е толкова рядка операция,
че само две човешки същества са я преживели преди мен.
И моята награда за оцеляването й
беше да се върна за още четири месеца на химиотерапия.
Това беше, както казваме в моя дом,
една загубена година.
Защото в тези начални седмици, всички ние имахме кошмари.
И една нощ имах кошмар, че се разхождах из къщата ми,
седях на бюрото ми и видях снимки на нечии други деца,
седящи на бюрото ми.
Спомням си специално за една нощ, когато вие казахте историята на -
не знам къде си д-р Нюланд
от Ковчега на Уилям Слоун -
накара ме да мисля за него.
Тъй като бях в болницата, след това, мисля, че ми беше четвъртия кръг на химиотерапията,
когато показателите ми отидоха на нула, и фактически нямах имунна система.
И те ме поставиха в инфекциозното отделение на болницата.
И всеки, който идваше да ме види, трябваше да се облича с маска
и покрива всички външни части на тялото си.
И една вечер ми се обади свекървата ми,
че на дъщерите ми, по това време на три и половина,
им липсвам и че те чувстват моето отсъствие.
И аз затворих телефона,
и сложих лицето в ръцете си,
и изкрещях този тих писък.
И това, което каза д-р Нюланд - не знам къде си -
ме накара да мисля за това днес.
Тъй като мисълта, която дойде в главата ми
бе, че това чувство,
беше като първичен писък.
И това, което бе толкова удивително -
и едно от посланията, което искам да ви оставя тук днес -
е преживяването.
Като ставах все по-малко и по-малко човек -
и в този момент в живота ми бях най-вероятно 30 паунда ( 15 кг.) по-лек, отколкото съм сега.
Разбира се, нямах коса и имунна система.
Те всъщност преливаха кръв в тялото ми.
В този момент бях все по-малко и по-малко човек,
също така бях, в същото време,
може би най-човешки, откакто някога съм бил.
И това, което е толкова удивително, за това време
е, че вместо да отблъсквам хора,
аз действително доказвах, че съм магнит за хората.
Хората бяха невероятно привлечени.
Когато жена ми и аз имахме деца, ние решихме, че всички ще ни помагат.
Вместо това, всеки тичаше в другата посока.
А когато имах рак, ние мислехме, че всеки ще тича в другата посока.
Вместо това, всеки се опитваше да помогне с нещо.
И когато хората идваха при мен,
вместо да са невероятно отблъснати от това, което виждаха -
аз бях като жив призрак -
те бяха невероятно трогнати
да говорят за това, което става в собствения им живот.
Ракът, открих, е паспорт за интимност.
Това е покана, може би дори с мандат,
да влезе в най-важната арена на човешкия живот,
най-чувствителната и най-страшната,
тези, в които ние никога не искаме да отидем,
но когато отидем там,
се чувстваме невероятно трансформирани когато го направим.
И това се случи с моите момичета когато те започнаха да виждат,
и ние мислехме, че може би станаха малко по-състрадателни.
Един ден дъщеря ми Tайби,
Tайби дойде при мен и ми каза: "Имам толкова много любов за теб в тялото ми, татко,
не мога да спра да ти давам прегръдки и целувки.
И когато няма повече любов останала, аз просто пия мляко,
защото там е, откъдето любовта идва."
(Смях)
И една нощ дъщеря ми Идън дойде при мен.
И като вдигнах крака си от леглото,
тя се пресегна за патерицити ми и ми ги подаде.
Всъщност, аз трайно пазя един спомен от тази година,
вървях по затъмнен коридор
с пет порести пръсти,
държайки ръкохватката под ръката ми.
Аз не се нуждаех от патерицата вече,
аз ходех по въздуха.
И еднo от дълбоките неща, което се случи
бе този акт на реално свързване с всички тези хора.
И това ме накара да мисля - и просто ще отбележа за протокола -
една дума, която чух само веднъж всъщност
беше, когато всички бяхме на йогата на Тони Робинс вчера -
една дума, която не бе спомената в този семинар действително
е думата приятел.
И все пак от всичко, за което говорихме -
съгласяване, или зависимост, или загуба на тегло -
сега знаем, че общността е важна,
и все пак това е едно нещо, което в действителност не споменаваме.
И имаше нещо невероятно дълбоко,
в това да седя с най-близките ми приятели
и да им кажа какво означават те за мен.
И едно от нещата, които научих бе, че с течение на времето,
особено мъжете, които не бяха особено комуникативни,
ставаха все повече и по-общителни.
И това особено се случи - имаше един в моя живот -
в този съвет на бащите
за когото Линда каза, че това, за което ние говорим,
че това е като онова, за което майките говорят в училище при вземане на децата.
И никой не отъждествява модерното мъжество за мен,
повече от Дейвид Блек.
Сега Дейвид е моят литературен агент.
Той е около един и шейсет в хубав ден,
в напълно изправено състояние с каубойски ботуши.
И с мачо-мъжествен тон, той отговаря по телефона -
мога да кажа, предполагам, защото сте го правили тук -
той отговаря по телефона, "Ей, копеле."
Той изнася скучни речи за някакви бутилки вино,
и на 50-тия си рожден ден си купи спортен кабриолет.
Макар че, като много от мъжете, той е нетърпелив, той го е купил за 49-тия си.
Но подобно на много съвременни мъже, той прегръща, той пече,
напуска работа рано за да бъде треньор по футбол.
Някой ме попита дали той се разплака, когато му казах да бъде в съвета на бащите.
Аз отвърнах, "Дейвид плаче, когато го поканиш да се разходите."
(Смях)
Но той е литературен агент,
което означава, че той е брокер на мечтите в свят, където повечето от мечтите не се сбъдват.
И това е, което искахме да улови,
какво означава да имаш спънки и след това стремежи.
И аз казах: "Какво е най-ценното нещо, което можеш да дадеш на един мечтател?"
А той отвърна: "Вяра в себе си."
"Но когато дойдох да те видя", му казах, "аз не вярвах в себе си.
Бях до стена."
Той каза: "Аз не виждам стената", и ви казвам същото,
не виждайте стената.
Може да срещнете някоя от време на време,
но трябва да намерите начин да я преодолеете, заобиколите, или преминете през нея.
Но каквото и да правите, не й се поддавайте,
не се предавайте на стената.
Моят дом е недалеч от Бруклинския мост,
и по времето на годината и половина когато бях с патерици,
стана нещо като символ за мен.
Така един ден в края на моето пътуване,
казах: "Хайде, момичета, нека да се разходим по Бруклинския мост."
Тръгнахме с патериците.
Аз бях с патерици, жена ми бе до мен,
моите момичета правиха тези рокаджийски пози отпред.
И тъй като ходенето беше едно от първите неща които загубих,
прекарах голяма част от тази година,
мислейки за това най-елементарно човешко действие.
Ходене в изправено положение, ни се казва,
е нa прага на това, което ни прави хора.
И все пак, за 4-те милиона години, през които хората са ходили в изправено положение,
актът е по същество непроменен.
Както моя физиотерапевт обича да казва,
"Всяка стъпка е трагедия, която чака да се случи."
Вие почти падате с един крак,
след това се улавяте с другия.
И най-големият резултат на ходенето с патерици -
както го правих в продължение на година и половина -
е, че вървиш по-бавно.
Бързаш.
Отиваш където си тръгнал, но стигаш там сам.
Вървиш бавно, отиваш където си тръгнал,
но стигаш там с тази общност,
която си изградил по протежение на пътя.
С риск за признание, никога не съм бил по-добър,
отколкото през годината, когато бях с патерици.
Преди 200 години,
нов тип пешеходец се появил в Париж.
Той бил наречен flaneur, който се скитал по аркадите.
И им било навик на тези flaneurs
да показват, че са мъже със свободно време,
като водели костенурки на разходки
и оставяли влечугите да определят темпото.
И аз просто обичам тази ода за бавно движещи се.
И това стана собственото ми мото за моите момичета.
Разходете се с една костенурка.
Съзрете света в пауза.
И тази идея за паузата,
може да бъде най-големия урок, който научих от моето пътуване.
Има един цитат от Мойсей,
отстрани на Либърти Бел,
и той идва от един пасаж в книгата на Левит,
че на всеки седем години трябва да оставите земята неизползвана.
И на всеки седем групи от седем години,
земята получава допълнителна година за почивка,
като през това време всички семейства се събират отново
и хората са заобиколени с тези, които обичат.
Тази 50-та година е наречена юбилейна година
и това е произхода на тази дума.
И въпреки че аз още не съм на 50,
това обхваща моя собствен опит.
Моята загубена година беше юбилейната ми година.
Оставайки неизползван,
аз засадих семената за по-здравословно бъдеще
и се събрах с тези, които обичам.
Една година след началото на моето пътешествие,
отидох да се видя с моя хирург, д-р Джон Хийли.
И между другото, Хийли, чудесно име за лекар. (римува се с 'излекува')
Той е президент на Международното дружество за спасяване на крайниците,
което е най-евфемистичния термин, който някога съм чувал.
И аз казах, "Д-р Хийли, ако моите дъщери дойдат при вас един ден
и кажат: 'Какво трябва да научим от историята на татко?'
какво ще им кажеш?"
Той каза: "Ще им кажа това, което знам,
и че всеки умира,
но не всеки живее.
Искам да живеете."
Написах писмо до моите момичета,
което се намира в края на книгата, "Съветът на Бащите"
и аз изброих тези уроци,
някои от които чухте днес:
Приближете кравата, опаковайте чехлите,
не виждайте стената,
живейте въпросите,
събирайте чудеса.
Като погледнах този списък - за мен това бе нещо като псалм книгата на живота -
разбрах, че ние може би го направихме за нашите момичета,
но това наистина ни промени нас.
И това е тайната на съвета на бащите,
че жена ми и аз направихме това
в опит да помогнем на нашите дъщери,
но това наистина ни промени нас.
Така че аз стоя тук днес
както виждате сега, ходейки без патерици или бастун.
И миналата седмица имах моето 18-месечно сканиране.
И както всички знаете,
всеки с рак трябва да се проследява със сканиране.
В моя случай това е на всеки три месеца.
И всички колективни умове в тази стая, ако смея да кажа,
никога не могат да намерят решение за скан-стреса.
Като отивах там, аз се чудех, какво щях да кажа
в зависимост от това, което се случва тук.
Получих добри новини този ден,
и аз стоя тук днес свободен от рак,
ходейки без помощ
и спъвайки се напред.
И просто искам да спомена накратко - аз надсрочих времето си -
но просто искам да спомена накратко и набързо,
че едно от хубавите неща, които могат да излязат от конференция като тази
е, при подобна среща,
през пролетта,
Aн Войчики чула за историята ни
и много бързо - в период от три седмици -
постави всички нужни ресурси на 23andMe, (23иАЗ)
и обявихме инициативата през юли,
за да стигнем до декодиране на генома
на всеки, на жив човек
със сърдечна тъкан, костен сарком.
И тя ми каза снощи, в трите месеца, откакто сме го направили,
сме привлекли 300 души, които са допринесли за тази програма.
И епидемиолозите тук ще ви кажат,
това е половината от броя на хората, които получават болестта
за една година в Съединените щати.
Така че, ако отидете на 23andMe,
или, ако отидете да councilofdads.com, можете да щракнете върху връзката.
И ние насърчаваме всеки да се присъедини към тези усилия.
Но просто ще приключа това, за което говорих,
като ви оставя това послание:
Дано да намерите извинение, за да се обърнете към някой отдавна изгубен приятел,
или към този съквартирант от колежа,
или към някой човек, на който може да сте обърнали гръб.
Дано да намерите локва кал, в която да скочите някъде,
или да намерите начин да прескочите, заобиколите, или преминете през каквато и да е стена,
която стои между вас и една от мечтите ви.
И от време на време,
намерете приятел, намерете костенурка,
и отидете на дълга, бавна разходка.
Благодаря ви много.
(Аплодисменти)