מהי הפרעה דו-קוטבית?
המילה דו-קוטבית משמעה שתי קִיצוֹנִיּוּיּוֹת.
עבור המיליונים הרבים החווים הפרעה דו-קוטבית מסביב לעולם,
החיים מתחלקים בין שתי מציאויות שונות -
התעלות ודיכאון.
למרות שישנן הרבה ואריאציות של הפרעה דו-קוטבית,
נתייחס רק לשתיים.
בסוג 1 יש תחושות היי קיצוניות לצד הנפילות,
ובסוג 2 תקופות ההיי קצרות יותר ופחות קיצוניות,
ובינהן יש תקופות ארוכות של דיכאון.
אדם המתנדנד בין מצבים רגשיים,
עלול להרגיש שבלתי אפשרי למצוא את האיזון הנדרש כדי לנהל חיים בריאים.
תקופות ההיי הקיצוניות של סוג 1 ידועות כאפיזודות מאניות,
והן יכולות לגרום לאדם להרגיש עצבני או בלתי נראה.
אבל האפיזודות האופוריות האלה הן הרבה יותר מתחושת אושר רגילה,
וגורמות לסימפטומים מטרידים כמו מחשבות רצות,
חוסר שינה,
דיבור מהיר,
פעולות אימפולסיביות,
והתנהגויות מסוכנות.
ללא טיפול, האפיזודות הללו נהיות תכופות יותר,
עוצמתיות יותר,
ולוקח להן זמן רב יותר להירגע.
השלב הדכאוני של ההפרעה הדו-קוטבית מתבטא בדרכים רבות -
מצב רוח ירוד,
חוסר ענין בתחביבים,
שינויים בתיאבון,
תחושת חוסר ערך או אשמה מוגזמת,
שינה רבה או מעטה מדי,
חוסר מנוחה או איטיות,
או מחשבות תמידיות על התאבדות.
בעולם כולו, בערך 1-3% מהבוגרים
חווים את טווח הסיפמטומים הרחב הכלולים בהפרעה דו-קוטבית.
רוב האנשים האלה מתפקדים ותורמים לחברה,
וחייהם, בחירותיהם ויחסיהם
אינם מוגדרים על-ידי ההפרעה,
אך עדיין, עבור רבים, ההשלכות הן רציניות.
המחלה יכול לפגוע בביצועים לימודיים ומקצועיים,
ביחסים,
בבטחון הכלכלי,
ובבטיחות האישית.
אז מה גורם להפרעה דו-קוטבית?
חוקרים חושבים שיש תפקיד מרכזי לחיווט המורכב של המוח.
מוחות בריאים מתחזקים קשרים חזקים בין תאי עצב,
הודות למאמצים מתמשכים של המוח לגזום את עצמו,
ולהסיר קשרים עצביים פגומים או שאינם בשימוש.
תהליך זה הוא חשוב כי המסלולים העצביים שלנו משמשים כמפה
לכל דבר שאנו עושים.
בעזרת דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI),
מדענים גילו שיכולת הגיזום של המוח
נפגעת באנשים עם הפרעה דו-קוטבית.
זה אומר שתאי העצב שלהם משתגעים,
ויוצרים רשת שאי אפשר לנווט דרכה.
משום שהם מקבלים מסרים מבלבלים,
אנשים עם הפרעה דו-קוטבית מפתחים מחשבות והתנהגויות לא נורמליות.
בנוסף לכך, סימפטומים פסיכוטיים,
כמו דיבור והתנהגות לא מאורגנים,
מחשבות שווא,
פארנויה,
והזיות,
יכולים להופיע בשלבים הקיצוניים של הפרעה דו-קוטבית.
מייחסים אותם לעודף במעביר עצבי בשם דופמין.
אבל למרות התובנות הללו, איננו יכולים לייחס את ההפרעה הדו-קוטבית לגורם אחד.
במציאות, זו בעיה מורכבת.
לדוגמא, האמיגדלה במוח מעורבת בחשיבה,
זיכרון לטווח-ארוך,
ועיבוד רגשי.
באיזור זה במוח, גורמים שונים כמו גנטיקה וטראומה חברתית
עלולים ליצור חריגויות ולעורר את הסימפטומים של הפרעה דו-קוטבית.
ההפרעה נוטה להיות משפחתית,
כך שאנחנו יודעים שהגנטיקה קשורה לכך מאוד.
אבל זה לא אומר שיש גן אחד לדו-קוטביות.
למעשה, הסבירות לפתח הפרעה דו-קוטבית
מוּנעת מיחסי גומלין בין גנים רבים
במתכון מסובך שאנו עדיין מנסים להבין.
הגורמים הם מורכבים,
ולכן האבחון והחיים עם הפרעה דו-קוטבית הם אתגר.
למרות זאת, ההפרעה ניתנת לשליטה.
תרופות כמו ליתיום יכולות לעזור לשלוט במחשבות והתנהגויות מסוכנות
על ידי יצוב מצב הרוח.
תרופות אלה, המייצבות את מצב הרוח, עובדות על ידי הפחתת פעילות חריגה במוח,
וכך הן מחזקות את החיבורים העצביים התקינים.
תרופות נוספות הנמצאות בשימוש כוללות תרופות אנטיפסיכוטיות,
שמשנות את ההשפעות של דופמין,
וטיפול בשוקים חשמליים,
שעובד כמו התקף אפילפסיה מבוקר במוח,
משמש לפעמים כטיפול חרום.
כמה חולים דו קוטביים נמנעים מטיפול
כי הם חוששים שהוא יעמעם את רגשותיהם,
ויהרוס את היצירתיות שלהם.
אבל הפסיכיאטריה המודרנית עושה מאמצים להמנע מכך.
היום, רופאים עובדים עם חולים על בסיס כל מקרה בנפרד
כדי לספק צרוף של טיפולים ותרפיות
שיאפשרו להם לחיות תוך מיצוי פוטנציאל המלא שלהם.
ומעבר לטיפול, לאנשים עם הפרעה דו קוטבית
יכולים לעזור גם שינוים הכי פשוטים.
אלה כוללים פעילות גופנית,
הרגלי שינה טובים,
והינזרות מסמים ואלכוהול,
שלא להזכיר את הקבלה והאמפתיה של משפחה וחברים.
זכרו, הפרעה דו קוטבית היא מצב רפואי,
לא אשמת האדם,
או כל הזהות שלהם,
והיא ניתנת לשליטה
בעזרת שילוב של טיפולים תרופתיים העושים עבודה פנימית,
חברים ומשפחה, שמראים קבלה והבנה מבחוץ,
ואנשים עם הפרעה דו קוטבית שמניעים את עצמם
למצוא איזון בחייהם.