Želim da umrem u zalazak sunca.
Želim da posmatram kako se nebo menja i postaje narandžasto, roze i ljubičasto
kako dan zamire u noć.
Želim da čujem vetar kako leprša kroz lišće
i da osetim skroz blag miris ćilibarskog tamjana nag čampa,
ali skroz blago jer miris može da bude težak za telo na umoru.
Želim da umrem sa čarapama na stopalima jer sam zimomorna.
A ako umrem noseći brusthalter, vratiću se da vas sve progonim.
(Smeh)
Maltretiraću vas i ovo je pretnja, u redu?
Želim da umrem u svom krevetu, u svojoj kući,
sa voljenima u blizini
koji razgovaraju među sobom i teše jedni druge
zbog ove ogromne stvari koja će im se desiti u životu.
Želim da umrem sa svim poslovima završenim
kako moji voljeni ne bi imali oko čega da brinu,
osim o svojoj žalosti kad umrem.
Želim da umrem prazna,
lišena svih veština, nadarenosti,
talenta i svetlosti koju nosim u ovom telu
i zasićena, ispunjena obiljem ovog jedinstvenog ljudskog putovanja.
A kada moji voljeni primete da sam ispustila poslednji dah,
želim da aplaudiraju.
Želim da aplaudiraju jer sam umrla dobro,
ali sam umrla dobro samo zato što sam živela dobro.
Sad, da li će se ovako desiti?
Verovatno ne.
U stvarnosti, mislim, uz svu ovu lepršavu priču o smrti koju pričam,
verovatno ću otići otimajući se i vrišteći.
(Smeh)
Ukoliko se ne radi o izboru, datum, mesto,
način i vreme naše smrti ostaće misterija.
Onda zašto uopšte i razmišljati o tome?
Smrt stvara kontekst za naše živote.
Moj celokupni život vodi do te tačke.
Način na koji umiremo stvara tačku na kraju rečenice,
ali upravo je ta tačka ono što je uopšte i čini rečenicom.
Zamislite za trenutak vaš 847. rođendan.
U redu, pokušajte.
Mislim, u ovoj prostoriji verovatno gurate 30, 40, 50, 60, 70.
Zamislite njih 847.
Sedite tu i telo vam je oronulo.
Jer ukoliko ne izleče starenje,
obećavam vam, ne želite da budete besmrtni.
Obećavam vam, preklinjaćete za smrt.
Dakle, 847. vam je rođendan.
Dolaze sa tortom.
Nema svećica na njoj jer bi spalile kuću.
I eto ih kako dolaze, pevajući istu izanđalu pesmu.
„Srećan rođendan”, bilo bi vam je tako preko glave.
A ako je verzija Stivija Vondera, ta pesma je već 45 minuta duga,
još više bi vam je bilo preko glave.
(Smeh)
Niko to ne želi.
Trenutno brojimo rođendane jer su konačni.
Posebni su.
Označavaju protok vremena, a jednog dana nećemo imati više vremena.
I za mene je to zaista korisna činjenica.
Smatram da je zdravo za nas da razmišljamo o našoj smrti.
I mogli biste reći, naravno da je tako jer sam dula smrti.
Želela bih da prigrlimo razmišljanje o našoj smrtnosti.
Provodim mnogo vremena razmišljajući, govoreći, pomažući ljudima da se pripreme
i podučavajući dule smrti.
Dule smrti pružaju nemedicinsku i holističku negu osobi na samrti,
krug podrške i zajednicu tokom procesa.
Želim prvenstveno da priznam kolika je privilegija
za ljude da znaju za dule smrti i da mogu da ih priušte.
Radimo na tome.
A potom, kolika je privilegija za mene
da mogu da zamislim sopstvenu smrt.
To mi govori da imam osećaj sigurnosti.
Moje osnovne telesne potrebe su ispunjene.
I osećam se sigurno u mom telu, umu i životu,
uprkos koži koju nosim.
Nije uvek bilo tako.
Slučajno sam se zatekla u ovom poslu,
sticajem okolnosti, ali uglavnom iz nužde.
Pre nešto više od deset godina,
bavila sam se pravom u losanđeleskoj Fondaciji za pravnu pomoć,
i postala sam depresivna.
Ne kao: „O, gospode, kako sam depresivna”,
već kao za prave depresivna, kao „ne mogu ustati iz kreveta” depresivna,
„ne mogu se istuširati” depresivna, ne mogu naći nadu,
„mogu da se nasmejem, ali ne mogu da nađem užitak”,
tip depresije.
Uzela sam bolovanje i otišla na Kubu,
i tu sam upoznala ženu,
saputnicu u autobusu koja je imala rak materice.
Proveli smo 14-časovnu vožnju autobusom razgovarajući o njenom životu kao i smrti.
I to je bio krajnje prosvetljujući razgovor.
Čula sam iz prve ruke koliko joj je teško
da uopšte govori o svojim strahovima u vezi sa smrtnošću i bolešću
jer su ljudi cenzurisali sopstvenu nelagodu u vezi sa smrtnošću,
umesto da naprave mesta za nju.
Prihvatila sam, međutim, pozivnicu da razmislim o sopstvenoj smrtnosti
i osvrnula sam se prvi put na sopstveni život iz perspektive moje smrti.
I bilo je mračno, nije mi se svidelo ono šta sam videla.
Tada sam primetila
da moram da živim na svoj način
jer jedino ja ću morati na samrti da se nosim sa svim izborima
koje sam napravila.
Nedugo nakon što sam se vratila sa Kube,
moj zet Piter Sent Džon se razboleo.
I ubrzo nakon toga nisu ga više mogli lečiti.
Pa sam otišla u Njujork,
gde su bili on, moja sestra i sestričina,
i zajedno sa Piterovom porodicom, mojom porodicom i njegovim prijateljima,
ispratili smo ga do kraja njegovog života.
Prisustvovanje Piterovoj smrti
je jedan od najvećih darova koji mi je ikad udeljen.
Ne samo da sam bila u prilici da brinem za nekog koga sam toliko volela,
već mi je to povećalo sposobnost za saosećajnost.
Znala sam intelektualno da na hiljade drugih ljudi
prolazi kroz isto što i mi istovremeno.
A takođe me podsećalo na stvari iz Kube o kojima sam govorila.
Svima je bila nelagodna činjenica da će da umre,
čak i medicinskom timu.
Znala sam da bi morao da postoji neko,
neko ko bi bio tu, ko bi bio uz nas
ko bi hodao uz nas.
Neko ko bi nas slušao, pružio resurse,
držao nas za ruke, džao naša srca,
svedočio našem bolu, pomogao nam da se snađemo u informacijama,
rekao nam da radimo najbolje što možemo
sa najgorim što nam je dodeljeno.
Međutim, nisam mogla da nađem nikoga.
Stoga sam ja postala taj neko za druge ljude.
Sedim duboko u rovovima sa ljudima dok se pripremaju za smrt.
Nema popravljanja ili spašavanja bilo čega
jer se tuga i smrt ne popravljaju, niti spašavaju.
Prosto jesu, i ja susrećem ljude tu gde jesu.
Cilj mi je da im pomognem da odgovore na pitanje:
„Šta moramo da uradimo da bismo bili u miru sa sobom
kako bismo živeli u trenutku i umrli dostojanstveno,
ovladavši oboma istovremeno?”
Kada razmišljam o trenutnom životu
sa tačke gledišta moje dostojanstvene smrti,
mogu jasno da vidim ko želim da budem,
kako želim da provodim vreme
i šta ću od sebe da ostavim za sobom.
Omogućuje mi da svesno uređujem moj život trenutno
i da trentuno otkrivam moja sićušna „zašto”.
Jer šta uopšte čekamo?
Možda smrt?
Nekad sam pak mislila da je ljudima na samrti sve jasno.
Nekad sam mislila da leže tako sa rukama ovako
jer svi znamo da je ovo univerzalna poza ljudi na samrti.
Dakle, leže tako sa rukama ovako,
i tu je maleni sjaj u njihovom oku,
i oni su u fazonu: „Oh, da, konačno sve ima smisla.”
Ispostavlja se da uopšte nije tako, ne izgleda tako.
Holivud nas je lagao, to nam je već poznato.
Pepeljuga je bila nesavesna, ali to je prosto očigledno.
Uopšte nije tako.
Previše je to posla za vas dok umirete.
Te ne izgleda tako, nema tajne,
nema nikakve čarolije koju ćete tada da otkrijete.
Ovo je sve, nema šta da se otkrije, nikakve velike tajne.
Mnogi moji klijenti su dosegli kraj svog života
žaleći što nemaju još vremena.
Uvek me pak interesuje više vremena za šta?
Šta bi još uradili sa vremenom koje su imali?
Retko je to poseta Maču Pikču, u redu, to ću vam reći.
Mogu li da vam ispričam priču?
U redu, ovaj klijent je kompilacija,
mnogo klijenata natrpanih zajedno jer koliko god da su im sočne priče,
nije moja odgovornost, niti posao da ih pričam.
Dakle, ovo je mnogo klijenata ujedno,
i smatram da se radi o lakoj kompilaciji
jer je univerzalno primenjiva.
Ovo je primenjivo bilo da je neko radio ceo svoj život,
sedi na velikom povereničkom fondu ili radi tri posla kako bi platio račune.
Možda otkrijete deliće sebe u ovoj priči.
Ovaj klijent je neko ko je bio solidno privilegovan,
ali ne bez nedaća, naravno, jer je ljudsko biće.
Imala je sjajan posao, sjajnu karijeru, bila je istinska trendseterka.
Decu koju je volela, na koje je bila ponosna,
dobre prijatelje, putovala je podosta,
uradila je gomilu sjajnih stvari u životu, imala mnoštvo romansi i ljubavi.
Išlo joj je fino.
Devojka koja je imala sve.
A onda je usledio preokret.
Preokret je bio agresivni rak kostiju
sa izgledima da će je ubiti.
A sa tim preokretom stigao je i osećaj besmisla u njen život.
Nije mogla da razume šta je radila poslednjih šezdesetak godina
jer je bila toliko zaokupljena radom.
Dok je bila zdrava,
sve se svodilo na novi karijerni cilj ili šta se sledeće dešava s decom
ili na novo putovanje.
Kada se razbolela, otprilike isto.
Sledeći pregled kod doktora, sledeći snimak, sledeći lek.
Toliko je bila zauzeta odvlačenjem sopstvene pažnje od poteškoća
koje je zatekla u životu,
postojeći van svog tela
kako ne bi morala da prisustvuje svemu što se dešavalo.
Uvek je postojalo tamo negde, uvek je gledala tamo negde.
Međutim, smrt je dolazila da je podseti da nema više „tamo negde”.
Da je oduvek samo postojalo ovo ovde
gde nema ama baš ništa da se uradi,
osim da se prosto bude.
Odzumirali smo njen život da bismo uvideli u čemu je uživala,
da bismo videli čemu je pridavala važnost
jer odatle možemo da shvatimo gde da smestimo značenje.
I ispostavilo se da se nije radilo o deci, poslu ili novcu.
Radilo se o sitnicama.
Njene ruke u zemlji.
Njena bašta.
Loženje vatre, čitanje knjiga i hrana.
Volela je da jede,
ali je bila na dijetama veći deo svog odraslog života.
Da li ovo ikome zvuči imalo poznato?
U redu, ako zvuči, ovo je za vas, važi?
Ako ništa drugo, poslušajte ovo:
umrećete, zato, molim vas, pojedite tortu.
Pojedite tortu, poručite desert,
pojedite pomfrit, pojedite čokoladni kolač.
Jedite sve što poželite, samo to pojedite jer ćete da umrete.
Jednoga dana to više nećete biti u stanju.
U ovoj tački njene etape bolesti, hemoterapija joj je razorila čulo ukusa,
pa se morala oslanjati na čulo mirisa da bi osetila užitak od hrane.
I jela je.
Radila je to koliko je mogla
jer je znala da neće biti u stanju još dugo.
Jela je onoliko koliko joj je rak dozvoljavao,
a kada njeno telo više nije moglo da vari hranu,
stavljali bismo njen omiljeni sufle od marakuje na njenu usnu
i ona bi ga liznula i nasmešila se.
Više je živela poslednjih oko osam meseci života
uz stručnu medicinsku pomoć nego ikad pre.
Konačno je bila prisutna, kod kuće u svom telu,
gosteći se obiljem čulnih iskustava koja imamo
ljubaznošću ovih fantastičnih tela u kojima ćemo da umremo.
Ovih tela u kojima ćemo da umremo.
Takođe je istinski zanimalo njeno nasleđe.
Šta će, i da li išta, ostaviti za sobom.
Ostavljanje nasleđa pak nije opciono.
Radimo to baš svaki dan.
Radite to svakim osmehom, svakom rečju, svakom blagom rečju,
svakom grubom rečju,
svakim delanjem, svakim nedelanjem, svakom novčanicom koju potrošite.
Saopštavate ljudima koji obraćaju pažnju
tačno ko ste,
a to je ono što će reći o vama kada vas više ne bude.
Na njenoj sahrani,
uprkos njenim karijernim dostignućima, niko uopšte nije govorio o tome.
Govorili su o tome ko je bila, nikog nije bilo briga čime se bavila.
Kada se fokusiramo na produktivnost,
naglašavamo šta moramo da uradimo da bismo se osećali dostojnim,
a ne ko bismo mogli da budemo,
gde je dostojnost naše urođeno pravo,
a mi smo ljudi.
(Aplauz)
Ljudi smo.
Neuredno, čarobno, fantastično,
prelepo, kratko,
savršeno ljudski.
Sad, ljudi su mašine za pravljenje smisla.
Sve možemo da pretvorimo u priču koja zvuči dobro.
Zašto onda ne napraviti smisao od čarolije svakodnevice?
I time se oslobodimo odgovornosti
pokušaja dosezanja nekakve uzvišene životne svrhe?
Zašto prosto ne damo sebi dozvolu da budemo u potpunosti ljudi,
da budemo pogrešivi, neuredni, da budemo ovde dok smo ovde?
Mislim, zar niko drugi nije sluđen zbog činjenice
da smo na ogromnom plavom kamenu koji se vrti kroz svemir?
Niste sluđeni zbog toga, jer ja redovno jesam.
(Smeh)
A ono što me zaista izbezumljuje je da dok se sve to dešava,
gubimo razum zbog saobraćaja.
Molim vas pustite kola da se prestroje, važi?
Možemo li univerzalno da pustimo ljude da se prestrojavaju?
Nek se prestrojavaju, nek se prestrojavaju.
Nek se prestrojavaju.
Ne traži se ništa od vas, samo da im date malo vremena.
I zapravo, verovatno vam oduzima više vremena u životu
zbog visokog krvnog pritiska kada im ne dozvolite da se prestroje.
Samo ih propustite, biće sve u redu, svi su u redu, u redu je.
Budite rasterećeni.
Moramo da doživljavamo život krajnje, krajnje rasterećeno.
Svi mi umiremo.
Sad, mogu da razumem zašto ljudi možda ne žele da govore o smrti
ili da misle o njoj.
Nelagodna je.
Tužna, zastrašujuća, gnjecava.
Prihvatanje sopstvene smrti znači da niste središte priče,
a to je uznemirujuće za izuzetno krhki ljudski ego.
Pihvatanje sopstvene smrtnosti znači i prihvatanje naše nemoći
i odsustva kontrole koju imamo u životu.
I to je gnjecavo.
Takođe znači predavanje velikim „nepoznanicama” života
kao i zaista velikim nepoznanicama
toga „šta se, i da li išta, dešava nakon što umremo?”
Međutim, kako ne znamo,
zašto ne bismo zamislili nešto apsurdno,
nešto veličanstveno, nešto ogromno?
Viziju koja vam ide u prilog
umesto da zbog nje ustuknete u strahu.
Mogli bismo.
Da li želite da čujete moju radnu teoriju?
Apsurdna je, u redu?
I molim vas upamtite, iako možda nekako izgledam kao vidovnjakinja,
ne znam ništa o tome šta se dešava kada umremo, u redu?
Ovo je samo zamisao, u redu.
Dakle, na smrtnoj sam postelji.
Napolju aplaudiraju.
Unutra - pa, zauzela sam pozu mrtvaca, u redu?
U pozi sam mrtvaca.
Unutra,
počinjem da osećam sve što sam ikad osećala u ovom telu,
sve istovremeno.
Sve počinje da se sakuplja u mom telu u isto vreme.
Kao jednom kad sam imala 11 godina i nagazila na žabu.
Mislim, jadna žaba, osećala sam se loše,
ali bila sam bosa, fuj,
i dalje osećam kako se gnječi između mojih prstiju.
Bljak.
(Smeh)
Kada zagrizete pomorandžu i sok vam prsne u usta,
a onda osetite peckanje u vilici,
pecka vas po vilici jer je kisela.
Ili kad prvi put zagrizete pečenu divlju bananu.
Ili se smestite u čistu posteljinu, to osećanje mi se skuplja u telu,
sva osećanja, ulazak pod vreo tuš,
slušanje pesme koju volite prvi put,
čujem „As” Stivija Vondera kako svira,
kako osećam svoj duh kada vidim žutu boju.
Prosto mi se sva ova osećanja nakupljaju u telu.
Smeh moje nećake, nećak koji me uči da plešem dagi.
Nije dobro prošlo.
Nije dobro prošlo, i dalje ne znam kako se to radi.
Kako mogu da pogledam u oči svog partnera
i samo gledanjem u njegove oči mogu da osetim ljubav u mom telu.
Sva ova osećanja počinju da se sakupljaju u mom telu.
Istovremeno, osećam svaki i najmanji bol koji sam ikad osetila
fizički i emocionalno.
Osećam sve senzacije, osećam bes, osećam jarost,
osećam frustracije, osećam patnju, osećam tugu,
osećam sve te stvari kako mi se sakupljaju u telu.
Osećam očaj, beznađe, tugu.
Osećam nesigurnost.
Svu parališuću sumnju,
osećam sve poraze, sva razočaranja.
Svaki put kad sam mislila da neću pregurati dan,
sve to počinje da se nakuplja u mom telu.
Takođe se sećam svakog puta kada jesam ustala.
Pa osećam i svu nadu,
sav užitak, zadivljenost, svu misteriju,
svu slobodu koju osećam u ovom telu.
Ali iznad svega, takođe osećam svu ljubav,
svu bolnu ljubav koja je u srži svega.
I kada više ne mogu da podnesem,
zasićena sam ovim iskustvom koje imam,
puf, eksplodiram u kosmičkom orgazmu.
Publika: Da!
AA: Da.
I poput puknute pinjate,
komadići šljokica počinju da padaju s neba.
Svetlucavi konfeti, padaju, padaju.
Narandžasti, roze, ljubičasti, žuti, tirkizni, svi.
Zlatni, srebrni, padaju, padaju, padaju poput veoma blagog snežnog pljuska.
Padaju svuda.
U velikim koncentracijama po ljudima koji su me voleli.
I u manjim koncentracijama po ljudima čije sam živote dotakla.
A potom se ostatak prosto nanovo apsorbuje
u veliki pulsirajući svetlucavi talas
koji se pruža uokolo dokle mi pogled seže,
za čitavu večnost koja obuhvata i zaokružuje sve nas.
Možda su prosto šljokice.
Može li biti?
Moglo bi biti bilo šta.
Sve što znam je da u toj tački, sve u šta verujem je da u toj tački,
kada šljokice, svi delići mene budu ponovo obuhvaćeni,
ja kako doživljavam sebe,
Alua Ađoba Artur,
koja imam ovo jedinstveno usamljeno ljudsko iskustvo,
nanovo sam umotana u sve što je ikad bilo
i što će ikad biti.
I potpuno je.
I bezbedna sam.
I dalje sam daleko od stanja u kom sam bila na Kubi.
U toj tački, smrt bi mi došla poput olakšanja.
Okončanje mog bola i patnje,
kao i izlaz iz života u koji nisam mogla da shvatim kako da se uključim.
Ako danas umrem,
znam da će mi smrt doći kao svetkovina.
Kao kulminacija života proživljenog i voljenog.
Života od koga vredi umreti.
Nakon poslednje decenije provedene u podržavanju ljudi
dok se osvrću na svoje živote i pripremaju se za smrt,
znam,
verujem da je istinski dar postojanja s našom smrtnošću
sama zadivljenost time da smo uopšte živi.
To je sve što imam.
Hvala vam.
(Ovacije i aplauz)