Дізнавшись, що я прийду сюди, подумала:
"Я мушу зателефонувати своїй матері".
Моя мама, маленька кубанка, ось така заввишки.
Всього лише чотири фути.
Ви ще мене слухаєте? (Сміх)
Я подзвонила їй.
"Привіт. Як справи, доцю?"
"Слухай, мам. Треба з тобою поговорити".
"Ти вже говориш зі мною. В чому справа?"
Кажу: "Маю поговорити з хорошими людьми".
"Ти завжди розмовляєш з такими, окрім того
разу в Білому домі".
"Мамо. не починай!"
Я сказала їй, що йду на ТЕД, на що вона:
"То в чому проблема?"
Я сказала, що не досить впевнена.
Кажу: "Маю поговорити з ними про історії".
Це "Технології, розваги та дизайн".
Вона сказала:" Ти створюєш історію, коли вигадуєш її,
розвагу - коли розповідаєш,
і, ти ж будеш використовувати мікрофон".
(Сміх)
Я сказала:" Ти золото, мам. Татко є?"
"А що таке? Перли мудрості, що ллються
з моїх уст, тобі не підходять?"
(Сміх)
Тут втрутився татусь.
Мій татко, один із тих старців, знаєте,
старий кубинець з Камагваю.
Камагвай - це провінція на Кубі.
Він із Флориди.
Народився 1924 року.
Він виріс в задрипаному богійо,
в такій будівлі, що використовують Таінос,
наші предки Аравак.
Мій батько кмітливий і дотепний водночас,
а потім різко змінюється на очах.
"Татусю, допоможи".
"Я вже це чув. Думаю, вона права".
(Сміх)
Після всього, що я Вам сказала?
Усе моє життя батько підтримував мене.
Ми говорили кілька хвилин, і він сказав,
"Чому ти не розкажеш те, в що віриш?"
Я б хотіла, але немає часу.
Хороша історія - те, що хочуть почути інші.
Гарна історія - це вміння віддавати.
Отож, я розповім вам невеличку історію.
Пам'ятаєте, ця традиція прийшла до нас
не з часів Авалону, а ще давніше,
до того, як ми писали історії на папірусі
чи малювали на стінах вогкої печери.
Тоді нам треба було розповідати історії.
Коли Лексус хоче продати авто, вони розповідають історію.
Ви дивилися рекламу?
Кожен із нас має бажання хоча б раз
розповісти історію, яку б почули.
Є історії, які ви розповідаєте зі сцени.
Є історії, які ви розкажете кільком
людям за келихом хорошого вина.
І є історії, які розповідаєте пізно вночі
другові, мабуть лише раз у житті.
Ну і є історії, які шепочемо у далечінь Стіксу.
Але я не розповідатиму ту історію.
Я розкажу ось яку.
Вона називається: "Ти сумуватимеш за мною".
Вона про людські стосунки.
Моя мама-кубинка, з якою я Вас познайомила
у цьому короткому нарисі,
приїхала в США сто років тому.
Я народилася у 19 - я забула, і переїхала
з ними після Кубинської революції.
З Гавани, що на Кубі, у Декейтор, Джорджія.
Декейтор, маленьке місто на півдні.
В тому маленькому місті я і виросла,
виросла, слухаючи такі історії.
Але ця історія сталася кілька років тому.
Я подзвонила мамі.
Це був суботній ранок.
Хотіла знати, як робити кубинський ахіяко.
Він надзвичайно смачний.
Від нього аж слина тече -
знаєте, аж потом вкриваєшся.
Так, от така це їжа.
Народ, це сенсорна частина програми.
Я подзвонила мамі, вона каже: "Кармен, приїдь!
Мені треба в магазин, а ти ж знаєш,
твій батько дрімає вдень. А мені треба йти.
Маю справи".
Зупинюсь тут і скажу:
Естер, моя мама, вже не водить авто пару років
на щастя усій Атланті.
Будь-яка поїздка з цією жінкою у дитинстві
не минала без мигалок.
Але вона майстерно ухилялася від копів.
Коли ж її зупиняли, вона вміла домовитися.
"Пані, ви що не бачили червоного світла?"
(Іспанська)
"Ви не розмовляєте англійською?"
"Ні".
(Сміх)
Та все має кінець,
і вона опинилася у транспортному суді,
де торгувалася із суддею.
Це історичний момент.
Але їй уже 70, і вона більше не водить.
Це значило, що кожен в сім'ї мав
возити її фарбувати волосся, знаєте,
у той особливий блакитний, що пасує до її брючного костюму,
ну знаєте, такого кольору як Бюік.
Розумієте про що я? Добре.
Штани з мереживом і малими петлями внизу.
Рокпорти саме для цього.
Тому їх так називають.
(Сміх)
Це її стиль.
І я потрібна цій жінці у суботу зранку.
Їду, хоч і зайнята, бо вина у нас - це жах.
Я не вдаюся в політику, але... Їду до мами.
Приїжджаю. Вона під навісом.
Звичайно, в них є навіс.
Такий рифлений.
Бюік стоїть на вулиці,
вона трясе ключами:
"Маю для тебе сюрприз, доцю!"
"Ми їдемо на твоїй машині?"
"Не ми, а я".
Вона запихає руку в кишеню і дістає біду.
Це діалог. Говоріть до мене.
Так, справжнісінькі водійські права.
Очевидно, видані в Джорджії.
Чортові ідіоти.
(Сміх)
Я: "Вони що, справжні?"
"Думаю, так".
"А ти хоч бачиш?"
"Ну я мушу".
"О, Боже".
Під нею два довідники.
І це не вигадка, вона така маленька.
Вона причепила парасолю, щоб закрити двері.
Я, її донька, ідіотка,
стою із відвислою щелепою.
"Ти йдеш чи ні?"
"Боже! А тато знає?"
"Ти що, жартуєш?"
"Як тобі це вдається?"
"Йому ж треба спати".
Ми лишили тата спати, бо він би мене вбив,
якби я її відпустила. Сідаємо в машину.
55 миль за годину на задній передачі.
Я пристібаю ремені безпеки спереду.
Я натягую їх ззаду. Двічі перекручую.
В роті пересохло як в Калахарі.
Я міцно вчепилася за ручку дверей. Ясно?
Вона посвистує, а я нарешті починаю
дихати як породілля - знаєте, як це?
І лише кілька жінок кажуть "ага, ага".
"Мам, ти можеш їхати повільніше?"
Ось вона на 285 шосе,
що проходить по периметру Атланти -
там сім смуг, і вона займає усі.
"Мам, вибери смугу".
"Якщо маєш 7 смуг, треба їх використати".
І от вона вже їде.
Не можу повірити - її ще досі не зупинили.
Я собі думаю, треба поговорити.
Це, мабуть, допоможе відновити дихання.
"Мамо, я знаю, що тебе затримували".
"Ні, про що ти говориш?"
"У тебе є права. Як довго ти їздиш?"
"Чотири - пять днів".
"І тебе не зупиняли?"
"Мене не штрафували".
"Ну так, звісно".
"Добре, я зупинилася перед світлофором
і позаду мене такий чоловік, знаєш".
"А він часом не в синій формі
і з переляканим обличчям?"
"Не починай, тебе там не було".
"То що, оштрафували?"
Ні. Вона сказала:
"Чоловік", мушу розповідати у її стилі,
інакше це втрачає свій сенс -
"він підходить до вікна, і робить так-
що вказує, що він досить старий.
Я підводжу очі і думаю
може він вважає, що я досі мила".
"Мам, ти і далі цим займаєшся?
"Це ж працює, доцю".
Я кажу: "Вибачте, не говорю англійською".
А він був в Гондурасі від Корпусу Миру.
(Сміх)
Вони говорять, і в якийсь момент вона каже:
"Ну то все, домовились".
"Ну? Що?"
"Що. Оштрафував він тебе чи ні?
"Я глянула на світлофор - він змінився".
(Сміх)
Ви б мали настрашитися.
Не знаю, чи то гра
ота, "кішки-мишки", знаєте -
туди сюди, туди сюди -
але ми вже під'їхали до магазинів.
Були в торговому центрі під час свят, так?
Можете казати - так.
Зал: так
Парковка тоді - пекло,
і ви молитесь усім святим
що, стоячи в довжелезній черзі,
хтось звільнить місце
якраз перед вами.
Але, не завжди так.
І от я питаю:"Чому ми тут?"
Маєш на увазі в машині?
"Чому ми зараз тут?
Це ж субота. Свята".
Бо я маю обміняти білизну твого батька.
Бачите, це маккіавельське мислення,
це, розумієте, як кролячі нори,
в голові цієї жінки.
І лише нитка Аріадни
(досить метафор?) допоможе вийти.
Ну ви мене розумієте.
(Сміх)
Чому треба обміняти татову білизну зараз?
"І взагалі навіщо? Що з нею не так?"
"Це тебе засмутить".
"Ні. З ним щось?
Ні ні, єдине, це те, що він ідіот.
Помилкою було відправити його в магазин,
він пішов купити білизну, купив широкі
замість боксерок.
"Чому саме ті?"
Не буде дітей.
О. Боже.
(Сміх)
Олівія? Розумієш?
Отже, ми зрушилися на 4 фути,
і нарешті мама каже: "Я знала, знала.
Казала, іммігранти знайдуть місце? Он там.
Вона показує на заднє вікно, я придивляюся,
і три, три ряди від нас
"Дивися - Шеві".
Ви не знаєте - сміятися чи ні,
помітили, ви надто політкоректні.
Смійтеся, зараз можна.
"Дивися, Шеві - воно їде сюди".
"Мам - три ряди".
Вона дивиться на мене як на ідіотку,
до якої треба повільно і чітко говорити.
Я знаю. Виходь з машини
і йди постій на парковці, доки я не приїду.
Давайте проголосуємо.
Скільки з вас - дитиною, чи дорослим
тримали місце на парковці для когось?
Бачите, ми в таємному товаристві.
(Сміх)
Але роки лікування ідуть нам на користь.
Ми вже повністю здорові.
Але я їй дала таку честь.
Ви ще зі мною?
"Навіть не кажи. Усе життя мене соромиш".
На що вона: "Коли я тебе осоромила?"
(Іспанська)
Поки паркується, і далі говорить,
натискає на гальма, відкриває двері
із неабиякою жвавістю для її літ
вона вистрибує з машини, збиває довідники,
а тоді вона іде,
тримає дешеву сумочку
і стає попереду машини.
І досить швидко пересувається на свої літа.
Я ще не озирнулася, а вона вже іде
поміж машинами, а люди позаду мене
так щиро сигналять "біп-біп".
Махаю їй, що вже йду.
Я стрімголов закриваю двері, лишаю книжки.
Ми пришвидшуємося.
Зачекайте, коли все втихомириться.
Я рушаю, і чую, як дитина каже мені,
це буде не те, якщо я про неї не розповім,
вона небагатослівна.
Небагатослівна завжди.
Знаєте, вона їсть маленькими порціями.
Кожне слово вона розділяє
на фонеми, на такі маленькі, знаєте.
Вона має при собі блокнот і ручку.
Вона володіє великою силою.
Вона слухає, бо це перше, що роблять.
Інколи вони зупиняється і каже:
"Як це пишеться? Який рік? Добре".
Коли вона все опублікує через 20 років,
не вірте ні слову.
Моя чудова доня Лорен -
дитина з високим інтелектом.
Благослови Вас, докторе Ватсон.
Вона каже: "Мам, мусиш глянути".
Знаєте, коли ця дитина так каже.
Не те, щоб я не бачила це місце злочину,
Я виросла з цією жінкою.
Я кажу: "Лорен, перекажи мені".
"Ні, мам, ти мусиш це бачити".
Я мушу. І ви теж.
Хіба ви не хочете?
Ось і вона.
Я не вірю своїм очам;
вона стоїть, розставивши ноги.
Вона міцно вчепилася в ту дешеву сумочку.
Вона стримує потік машин, будучи такою
маленькою, і грубим голосом каже:
"Назад, друже. Тут занято!"
(Сміх)
Готові? Зберіться з духом. Ось воно.
"Он моя доня в Бюіку.
Доню, привстань, щоб вони тебе побачили".
О, Боже мій.
Я нарешті підходжу, - це Південь.
Не знаю, в якій частині країни ви живете.
Я думаю, десь там ми всі любимо історії.
Нам би ковдру і ведмедика Бо.
Хочемо закутатися і сказати: "Ну, розкажи.
Будь ласка, розкажи".
Але на Півдні ми любимо хороші історії.
Люди від'їхали в сторону.
Тобто, виїхали з тієї черги,
відкрили машини, дістали крісла і напої.
Ставки зроблено.
"Дідько, я за ту маленьку пані".
(Сміх)
І вона проводить мене рухами сальси.
Як не як, вона ж кубинка.
В моїй голові звучить: "Зупинись, зупинись!"
Так, ніби ви про це ніколи не думали.
Я заїжджаю, припарковуюсь.
Двигун ще працює. Не машини - мій.
Я вискочила зі словами: "Не рухайся".
"Я нікуди не йду".
Вона ж сидить в першому ряді.
Я виходжу, і ось вона - Естер.
Обіймає свою сумочку.
"Que" - означає "що" і навіть більше.
(Сміх)
"Мам, ти що геть втратила сором?
Люди звідусіль на нас зглядаються".
Ну добре, дещо треба придумати.
Секрети ремесла.
Дещо я вигадую.
Інші - ну ось прямо тут вони.
Це вона мені каже.
Після того як я, дайте нагадаю,
"Ти що геть втратила сором?"
"Так, разом з колготками".
(Сміх)
(Оплески)
Так, плескайте, але ще 30 секунд до кінця.
Я вже на грані, коли хтось стукає по плечі.
Безстрашна душа.
Думаю: "Це ж моя дитина. Як вона посміла?
Вона вискочила із машини".
Все добре, мама кричить на мене, я на неї.
Отак працює ієрархія.
(Сміх)
Повертаюся, це жінка.
Зеленоока. Трохи вища за мене.
З нею молодик - хто він, не моя справа.
І вона каже: "Перепрошую", так ми говоримо
"Це ваша мати?"
"Ні, я слідкую за старими на парковці,
чи вони зупиняться. Звичайно це моя мати!"
Хлопчина каже: "Моя сестра мала на увазі,
вони переглянулися -"Вона божевільна".
А тоді молоді люди сказали:
"Ні, ні, люба. Нас лише одне цікавить".
"Дивіться. Я з нею розберуся, добре?"
Вона, як мала атомна зброя, я її знаю,
з нею треба дуже обережно поводитися".
І тут дівчина: "Я знаю, але клянуся,
вона нагадує нам нашу матір".
Ще трошки, і я б це упустила.
Він повертається до неї боком
і пошепки каже: "Як я сумую за нею".
Вони розвертаються, і пліч-о-пліч ідуть,
занурені у власні спогади.
Спогади про божевільну, що дала їм життя.
Я повертаюся до Естер, яка похитується.
"Знаєш, що люба?"
"Що, мам?"
Років п'ятнадцять понадокучаю,
якщо пощастить, а потім ти сумуватимеш".
(Оплески)