Kad bija skaidrs, ka uzstāšos šeit,
es nodomāju:
„Jāpiezvana mātei.”
Man ir mazītiņa kubiešu māte — aptuveni šitik liela.
Četras pēdas. Nekas vairāk kā viņas atsevišķo daļu summa.
Joprojām klausāties?
Es viņai zvanu:
„Sveika, kā iet, mazulīt?”
„Čau, mam! Man vajag ar tevi parunāt.”
„Tu jau runā ar mani! Kas par lietu?”
„Man būs jārunā ar bariņu jauku cilvēku.”
„Tu vienmēr runā ar jaukiem cilvēkiem,
izņemot toreiz, kad biji Baltajā namā.”
„Mam, nesāc!”
Es pastāstīju viņai, ka piedalīšos TED,
un viņa jautāja: „Kur ir problēma?”
Es atbildēju: „Nu, es īsti nezinu.”
Es teicu:
„Man jārunā ar viņiem par stāstiem.
Par tehnoloģiju, izklaidi un dizainu.”
Viņa teica: „Nu...
dizains ir, kad tu izdomā stāstu,
izklaide — kad tu to stāsti,
un tu izmantosi mikrofonu.”
(Smiekli)
Es sacīju: „Tu esi zelts, mam. Paps tur ir?”
„Kas tad nu? Gudrības pērles,
kas kā pupas birst no manām lūpām tev nav gana labas?”
(Smiekli)
Pie telefona pienāca paps.
Mans paps, viņš, ziniet, ir viens no vecajām lāga dvēselēm —
vecs kubietis no Kamagvejas.
Kamagveja ir Kubas province.
Viņš ir no Floridas.
Tur viņš piedzima 1924. gadā.
Viņš uzauga zaru būdā ar mālu grīdu,
tās uzbūve ir līdzīga tai, ko izmantoja tainosi,
mūsu arauaku senči.
Mans tēvs vienu brīdi ir
atjautīgs,
trakoti jautrs,
un tad pēkšņi
parādās smeldze,
atstājot tevi...
bez elpas.
„Papu, palīdzi!”
„Es jau dzirdēju, ko teica māte. Manuprāt, viņai ir taisnība.”
(Smiekli)
Pēc tā, ko jums tikko stāstīju?
Visu dzīvi tēvs ir bijis man blakus.
Mēs mazliet papļāpājām, un viņš sacīja: „Pastāsti viņiem, kam tu tici!”
Es labprāt to darītu, bet mums nepietiks laika.
Būt labam stāstniekam nozīmē radīt stāstu, kuru kāds gribētu klausīties.
Izcils stāsts ir māksla ļauties.
Tad nu es pastāstīšu jums kādu stāstu.
Atcerieties, šī tradīcija nāk pie mums
nevis no senās, miglā tītās Avalonas laikiem, bet vēl tālāk —
pirms mēs sākām skricelēt stāstus uz papirusiem,
mēs zīmējām piktogrammas uz mitrām, slapjām alu sienām.
Toreiz mūsos bija dzinulis, vajadzība pastāstīt stāstu.
Kad Lexus jums grib nopārdot auto, viņi stāsta stāstu.
Vai esat redzējuši šos reklāmas video?
Jo ikvienā no mums ir šī vēlme,
kaut reizi, kaut vienu vienīgu reizi,
pastāstīt savu stāstu un tapt sadzirdētiem.
Ir stāsti, kurus stāstām uz skatuves.
Ir stāsti, kurus stāstām
šaurā cilvēku lokā pie laba vīna glāzes.
Ir stāsti, kuru stāstām vēlā naktī draugam —
varbūt tikai reizi dzīvē.
Un ir stāsti, ko čukstam Stiksas tumsā.
To gan es jums nestāstīšu!
Es jums pastāstīšu citu.
Tā nosaukums ir „Tev manis pietrūks”.
Tas ir par cilvēcisko saikni.
Mana kubiešu māte, ar kuru es jūs jau īsumā iepazīstināju
nelielajā stāsta varoņu skečā,
ieradās ASV pirms tūkstoš gadiem.
Es piedzimu 19... es vienmēr aizmirstu,
un es ierados šajā zemē kopā ar viņiem
pēc Kubas revolūcijas.
Mēs pārcēlāmies no Havanas Kubā uz Dikeiteru Džordžijā.
Dikeitera Džordžijā ir maza dienvidu pilsētiņa.
Šajā mazajā dienvidu pilsētiņā es uzaugu.
Es uzaugu, klausoties stāstus.
Taču šie notikumi risinājās vien pirms dažiem gadiem.
Es piezvanīju mammai.
Bija sestdienas rīts.
Es zvanīju, lai jautāju, kā pagatavot ahiako.
Tas ir kubiešu ēdiens.
Tas ir gards! Tas ir pikants!
Tas liek siekalām saskriet mutē.
Ja ar to nav gana, no tā pat paduses kļūst mitras, vai saprotat?
Tāds, lūk, ēdiens... jā!
Šī, ļaudis, ir programmas sensorā daļa.
Es piezvanīju mātei, un viņa sacīja:
„Karmen, man vajag, lai tu atbrauc!
Man jātiek uz veikalu,
un tavs tēvs, tu jau zini, viņš guļ diendusu,
un man vajag aizbraukt, man kaut kas jānokārto.”
Ļaujiet man paskaidrot —
Estere, mana māte, pārstāja vadīt auto pirms vairākiem gadiem
par kopīgu atvieglojumu visai Atlantas pilsētai.
Jebkurš auto ar šo sievieti pie stūres,
kopš es vēl biju mazs bērns,
vienmēr nāca komplektā ar zilām, mirguļojošām bākugunīm.
Bet viņa bija iemanījusies izvairīties no puišiem zilajos formastērpos,
un reizēs, kad viņa tos tomēr satika — ak! —
viņai izdevās panākt lielisku...
sapratni.
„Kundze, vai zināt, ka tikko pārbraucāt pie sarkanās?”
(Spāņu valoda)
„Jūs nerunājat angliski?”
„No.”
(Smiekli)
Tomēr agri vai vēlu visam pienāk gals,
un viņa nonāca Ceļu satiksmes tiesā,
kur viņa mēģināja kaulēties ar tiesnesi par atlaidi.
Tas ir vēsturisks notikums.
Bet nu viņai bija 70 gadi, un viņa vairs nebrauca ar auto.
Tas nozīmēja, ka ikvienam ģimenes loceklim
bija labprātīgi jāpiesakās
aizvest viņu pie friziera nokrāsot matus
tajā īpašajā, zilganajā krāsā, kas piestāv viņas poliestera bikškostīmam,
tādā pašā krāsā kā buiks.
Iedomājāties? Labi.
Uz zeķubiksēm sīki mezgliņi, kas palikuši pēc viņas rokdarbiem.
Rockports apavi tam ir kā radīti,
tāpēc arī tos tā sauc.
(Smiekli)
Tāds ir viņas tēls.
Šī sieviete grib, lai dodos pie viņas sestdienas rītā,
kad man ir daudz darāmā, bet tas jau nebūs ilgi,
jo kubiešu vainas sajūta ir smaga padarīšana.
Es nedomāju politiku, bet...
Tā nu es dodos pie mātes.
Ierodoties viņa stāv auto nojumē.
Protams, ka viņiem ir nojume — ar to rievoto skārda jumtu...
Ārpusē stāv buiks, un rokā viņa žvadzina atslēgas.
„Man tev ir pārsteigums, mazulīt!”
„Mēs brauksim ar tavu mašīnu?”
„Nevis mēs — es!”
Viņa iebāž roku kabatā un izvelk katastrofu.
Stāsti ir interaktīvā māksla! Runājiet ar mani!
Nu ja — tiesības! Absolūti derīgas tiesības,
kas acīmredzot izsniegtas turpat Gvinetas Transportlīdzekļu nodaļā!
Pilnīgi un galīgi idioti!
(Smiekli)
Es jautāju: „Tās ir īstas?”
„Domāju, ka jā.”
„Tu vispār vēl redzi?”
„Laikam jau man jāredz.”
„Ak, kungs...”
Viņa ierāpjas mašīnā — uz divām telefongrāmatām.
Es to pat nevarētu izdomāt, jo viņa ir tik maziņa.
Viņa ir iekārtojusi lietussargu, lai varētu — bam! — aizcirst durvis.
Viņas meita, es, ciema muļķīte ar uzliktiem ragiem,
joprojām stāvu tur ar atkārušos žokli.
„Tu nāc vai tu nenāc?”
Ak, kungs! Es saku: „Labi. Labi. Vai paps zina, ka tu brauc?”
„Tu ko joko?”
„Kā tu to dari?”
„Nu, kaut kad jau viņam ir jāguļ.”
Tā nu mēs atstājām tēvu saldā miegā,
jo viņš mani nogalinātu, ja es laistu viņu vienu.
Iekāpjam mašīnā, viņa ieliek atpakaļgaitā
un izbrauc ārā uz 90!
Es piesprādzēju drošības jostas priekšā,
pievelku klāt aizmugurējās,
sienu dubultos mezglus...
Mute man ir sausa kā Kalahari tuksnesis.
Ar balto kauliņu satvērienu turos pie durvīm, vai saprotat?
Bet viņa svilpo!
Visbeidzot es veicu dzemdību elpošanu — zināt to, vai ne?
Redzu mājam tikai pāris sievietes — aha, aha, aha. Tieši tā.
„Mam, tu varētu lēnāk?”
Jo nu jau viņa ir uz 285. autostrādes,
kas iet visapkārt Atlantai un
kurai tagad ir septiņas joslas,
un viņa ir visās!
Saku: „Mam, izvēlies joslu!”
„Ja viņi uztaisīja 7 joslas, tad tās ir jāizmanto!”
— un tā nu viņa brauc.
Es ne mirkli neticu, ka viņa ir bijusi uz ielas un nav apturēta.
Es nodomāju — mēs varam aprunāties. Tā būs pārmaiņa.
Tas līdzēs manai elpošanai vai varbūt pulsam.
„Mammīt, es zinu, ka tu esi apturēta.”
„Nē, nē, par ko tu runā?”
„Cik ilgi tu jau brauc?”
„4—5 dienas.”
„Kā tad! Un tevi nav apturējuši?”
„Man neuzlika sodu.”
Es saku: „Jā, jā, jā, jā... nu stāsti, stāsti!”
„Nu, labi. Es apstājos pie luksofora,
un man aizmugurē ir, nu, puisis.”
„Vai šis puisis bija, teiksim, zilā uniformā
un ar pārbiedētu skatienu sejā?”
„Tu tur nebiji, nesāc!”
„Aiziet, stāsti! Tu dabūji sodu?”
„Nē,” viņa paskaidroja.
Man ir jāstāsta tā, kā to darīja viņa,
citādi šajā stāstā kaut kas zūd.
„Viņš pienāk pie loga un rāda šitā,
tāpēc es nodomāju, ka viņš ir gana vecs.
Nevis bzzz, bet...
Es paskatos un domāju:
„Varbūt es viņam joprojām likšos pievilcīga.”
„Mam, tu joprojām to dari?”
„Ja tas strādā, tad strādā, bērniņ!
Es saku: „Perdon, yo no hablo inglés.”
Un, kas to būtu domājis, viņš ir bijis Hondurasā ar Miera korpusu!”
(Smiekli)
Tā nu viņi sarunājas, un vienā brīdī viņa saka:
„Un viss. Tas arī bija viss.
Tā tas beidzās.”
„Jā...? Kas tieši?
Viņš uzlika tev sodu? Viņš neuzlika? Kas notika?”
„Nē, es paskatos augšā, un gaisma... viņa nomainījās.”
(Smiekli)
Jums būtu jābūt šausmās!
Es nezinu, vai viņa ar mani spēlējas
kā kaķis ar peli — kreisā ķepa, labā ķepa, kreisā, labā, kreisā, labā —
bet mēs bijām tikušas līdz lielveikalam.
Jūs visi esat bijuši brīvdienās lielveikalā?
Runājiet ar mani! Ja?
Skatītāji: „Jā.”
Džēs, jūs varat teikt „džēs”.
Lieliski, tad jūs zināt, ka esat nokļuvuši stāvvietas šķīstītavā,
lūdzot Visu brīvo stāvvietu svēto,
lai, pievienojoties šai līkumainajai rāpojošo mašīnu rindai,
kāds iedarbinātu auto tieši tajā brīdī,
kad apstājaties aiz tā.
Bet tā parasti nenotiek, vai ne?
Tāpēc es jautāju: „Mam, kāpēc mēs esam šeit?”
„Tu domā uz šīs planētas?”
„Nē, nemēģini — kāpēc mēs esam šeit šodien?
Ir sestdiena. Ir svētku diena.”
„Nu... jo man jāsamaina tava tēva apakšveļa.”
Redziet, tā ir tāda kā Makjavelli domāšana, kas...
man šīs sievietes prāts ir kā trušu alu labirints.
Vai es gribu doties tur iekšā?
Ja vien man nav Ariadnes kamola, kas...
— būs gana metaforu? —
kas mani izvestu ārā, var gadīties, ka palieku iekšā.
Bet jūs zināt...
(Smiekli)
„Kāpēc mums ir jāved papa apakšveļa atpakaļ tagad?
Un kāpēc? Kas vainas viņa apakšveļai?”
„Tas tevi apbēdinās.”
„Apbēdinās? Kāpēc? Kas? Vai viņam kas kaiš?”
„Nē, nē, nē. Tikai tas, ka viņš ir pilnīgs muļķis.
Es aizsūtīju viņu uz veikalu, kas bija mana pirmā kļūda.
Viņš devās pēc apakšbiksēm un nopirka apspīlētās,
bet viņam vajadzēja pirkt bokseršortus.”
„Kāpēc?”
„Es izlasīju Intarsnetā. Tad nevar būt bērni.”
„Ak, mans dievs!”
(Smiekli)
Olīvija? Ja? Ja?
Tobrīd mēs esam tikušas uz priekšu vēl pusotru metru,
un mana māte beidzot saka: „Es zināju, es zināju.
Esmu iebraucēja. Mēs atradīsim vietu. Ka es tev saku! Tur!"
Viņa rāda caur pasažiera logu,
es paskatos, un trīs — trīs! — joslas tālāk:
„Paskat, tas ševijs tur!”
Jūs gribat smieties, bet baidāties...
jūs esat tik politkorekti, vai esat to pamanījuši?
Ir jau labi, pamainieties mazliet uz pretējo pusi!"
„Paskaties uz to ševiju — tas brauc...”
„Mam, mam, paga, paga. Tas ševijs ir trīs joslas tālāk.”
Viņa paskatās uz mani tā, it kā es būtu viņas atpalikušais bērns,
plānprātiņš, ar kuru jārunā ļoti lēni un izteiksmīgi.
„Es zinu, saldumiņ.
Kāp ārā no mašīnas un ej pastāvi brīvajā vietā,
kamēr es līdz turienei tikšu...”
Tā, es gribu balsojumu! Uz priekšu, uz priekšu!
Cik daudzi no jums kaut reizi kā bērni vai pieaugušie
ir stāvējuši autostāvvietā, kamēr kāds...
Redzat! Mēs esam slepena biedrība ar slepenu rokasspiedienu.
(Smiekli)
Pēc vairākiem gadiem terapijā:
„Mums klājas labi. Mums klājas labi. Mums viss ir kārtībā.”
Es sacēlos pret viņu!
Jūs droši vien domājāt, ka es — mhm, mhm — un...
joprojām stāvu?
Es teicu: „Nē, mam! Tu vienmēr man dari kaunu!”
Protams, viņas atbilde ir: „Kad es tev esmu darījusi kaunu?”
(Spāņu valoda)
...un viņa turpina runāt,
tikām apturot auto,
noraujot rokas bremzi,
atverot durvis,
un ar viņas vecumam apbrīnojamu spriganumu
viņa izlec no mašīnas, izsviež telefongrāmatas,
un tad apiet apkārt...
— viņai līdzi ir lētā Kmart somiņa —
apiet pa priekšu apkārt mašīnai.
Arī uz zemes viņai ir lielisks ātrums!
Pirms es pamanu,
viņa ir pārslīdējusi pāri autostāvvietai un izlavījusies starp mašīnām.
Tikmēr cilvēki aiz manis ar šo brīvdienām raksturīgo lēnprātību:
„Pīī-pīī! Pīī-pīī!”
„Es nāku!” Seko itāļu žesti ar rokām.
Es metos otrā pusē, aizveru durvis, atstāju telefongrāmatas.
Tas viss notiek ļoti ātri — jūs tiekat līdzi?
Pagaidīsīm lēnākos. Labi.
Es iedarbinu... un tajā brīdī bērns man saka —
stāsts nesanāk tik labs, ja pieminu viņu agrāk,
jo tas ir man lakoniskais bērns.
Īsums — īsums it visā, kas saistīts ar šo bērnu.
Ziniet, viņa ēd mazām porcijām.
Valoda ir kaut kas rūpīgi nomērāms un lietojams sīkās fonēmās —
vien mazi „hmm”, „hmm-hmm”.
Viņa nēsā līdzi aizdomīgu kladi un pildspalvu.
Viņas rokās ir liela vara.
Viņa klausās,
jo tieši to vispirms dara cilvēki, kas stāsta.
Bet reizēm viņa aptur runātāju un jautā:
„Kā to raksta?
Kurā gadā?
Labi, hehe.”
Kad viņa pēc 20 gadiem uzrakstīs grāmatu,
neticiet nevienam tās vārdam.
Taču tā ir mana meita Lorēna —
mana lieliskā meita,
mans gandrīz Aspergera bērns.
Lai Dievs jūs svētī, dr. Vatson!
Viņa saka: „Mam, tev tas jāredz!”
Ja šis bērns to saka, tad man ir jāredz.
Bet nav gluži tā, ka es šīs šausmas redzu pirmoreiz!
Es uzaugu ar šo sievieti.
Saku: „Lorēn, zini, vienkārši pastāsti man! Es nevaru.”
„Nē, mam, tev tas ir jāredz!”
Man ir jāredz! Jums ir jāredz! Jūs taču gribat paskatīties?
Tur viņa ir.
Es skatos ar mulsu apbrīnu —
viņa stāv, viņas rokporti ir mazliet atstatus, bet cieši uz zemes.
Viņa tur paceltu savu lēto Kmart somiņu, viņa tur to rokās.
Viņa stājas pretim
tonnām tērauda
tikai ar savas mazās personības spēku,
savā raganiskajā balsī saucot:
„Atkāpies, vecīt!
Nē, te ir rezervēts!”
(Smiekli)
Gatavi? Saņemieties! Tūlīt būs.
„Nē, mana meita, viņa jau brauc ar buiku.
Saldumiņ, sēdi taisni, lai tevi var redzēt!”
Ak, kungs! Ak, kungs!
Es beidzot ierodos — un mēs esam dienvidos.
Es nezinu, no kurienes esat jūs.
Manuprāt, slepenībā mums visiem patīk stāsti.
Slepus mēs visi vēlamies savu sedziņu un lācīti.
Mēs gribam ieritināties un teikt: „Nu, nu... nu, pastāsti taču, mīļumiņ!”
Dienvidos mums ļoti patīk labi stāsti.
Cilvēki ir nobraukuši malā,
ārā no līkumotās rindas,
atvēruši bagāžniekus, izņēmuši ķeblīšus un vēsus dzērienus.
Tiek slēgtas derības.
„Es lieku uz mazo kundzīti! Sasodīts!”
(Smiekli)
Viņa iestūrē mani iekšā ar vieglām salsas kustībām.
Galu galā viņa taču ir kubiete!
Es domāju: „Gāze, bremze. Gāze, bremze...”
It kā jūs par to ne reizi dzīvē nebūtu domājuši? Vai ne?
Es iebraucu, apturu mašīnu.
Motors joprojām darbojas —
mans, nevis mašīnas.
Es izlecu ārā, sakot bērnam: „Paliec savā vietā!”
„Es nekur neiešu!”
Viņai taču ir pirmās rindas sēdvieta grieķu traģēdijā.
Es izkāpju, un tur ir Estere,
apķērusi somiņu.
„Que?” —
kas nozīmē „Ko?”
un vēl tik daudz vairāk.
(Smiekli)
„Mam, tev kauns vispār ir?”
Cilvēki visapkārt skatās uz mums...
Ziniet, ļaudis? Reizēm šis tas ir jāizdomā.
Amata noslēpums — uzminiet nu?
Reizēm es šo to piedomāju šur un tur.
Daži no tiem... daži ir jānoliek, lūk, šeit.
Viņa man atbild
pēc — ļaujiet man atgādināt —
„Tev kauns vispār ir?”
„Nē.
Es to izmetu kopā ar zeķubiksēm —
tie abi pārāk spieda.”
(Smiekli)
(Aplausi)
Jā, varat aplaudēt, taču līdz beigām palikušas kādas 30 sekundes.
Es tūlīt, tūlīt aizdegšos kā sauss zariņš,
kad pēkšņi kāds uzsit man uz pleca.
„Drosminiece!” es domāju.
„Tas ir mans bērns! Viņa ir uzdrošinājusies izkāpt no mašīnas!”
Nu... galu galā mana māte kliedz uz mani, es kliedzu uz viņu —
tā ir burvīga hierarhija, un tā strādā.
Es pagriežos, bet tas nav bērns, tā ir jauna sieviete —
mazliet garāka par mani, gaišzaļām, izbrīnītām acīm.
Kopā ar viņu ir jauns vīrietis — vīrs, brālis, mīļākais, nav mana darīšana.
Viņa saka: „Atvainojiet, kundze,
— tā mēs runājam tur, lejā, —
vai tā ir jūsu māte?”
„Nē, es sekoju vecām tantiņām stāvvietās,
lai redzētu, vai tās apstājas. Jā, tā ir mana māte!”
Un tagad puisis saka: „Nu, mana māsa gribēja teikt...
Viņi uzmet viens otram zinošu skatienu:
„Jēziņ, viņa ir traka!”
Es saku: „Mama, dios mío!”
Taču jaunā meitene puisis saka:
„Nekas, nekas, mīļā, mēs tikai gribējām zināt vēl vienu lietu.”
Es saku: „Klau, ļaujiet man tikt ar viņu galā, labi?
Es viņu pazīstu, un, ticiet man, viņa ir kā maza atombumba,
ar viņu vienkārši ir jāapietas ļoti uzmanīgi!”
Un meitene saka: „Es zinu... es gribēju teikt...
Ak dievs, viņa tik ļoti atgādina mūsu māti!
Man tā gandrīz pietrūkst.”
Viņš pagriežas pret viņu uz kurpes papēža,
tas ir gandrīz čuksts:
„Jēziņ, kā man viņas pietrūkst...”
Tad viņi pagriežas un plecu pie pleca dodas projām,
iegrimuši savos sapņos —
atmiņās par kādu traku sievieti, kas bijusi viņu laimīgā loze DNS loterijā.
Es pagriežos pret Esteri,
kura viegli šūpojas savās Rockports kurpēs un saka:
„Zini ko, mīļā?”
„Ko, mam?”
„Es darīšu tevi traku varbūt vēl kādus 14—15 gadus,
ja tev paveiksies,
bet pēc tam, mīļā,
tev manis pietrūks!”
(Aplausi)