כשנודע לי שאבוא לדבר בפניכם, חשבתי,
"אני חייבת לספר לאימי."
יש לי אמא קובנית קטנה -- בערך בגובה כזה.
מטר עשרים -- בקושי שווה את גובה דימוי חלקיה [משחק מילים באנגלית]
אתם עדיין איתי? (צחוק)
התקשרתי אליה,
"הלו, מה שלומך, תינוקת?"
היי, אמא, אני חייבת לדבר איתך."
"את כבר מדברת איתי. מה קורה?"
אמרתי, "עלי לדבר בפני חבורה נחמדה."
"את תמיד מדבר לפני אנשים נחמדים, חוץ מהפעם ההיא שהלכת
לבית הלבן --"
"אמא, אל תתחילי!"
וסיפרתי לה שאני באה ל TED, והיא אמרה,
"מה הבעיה?"
ואני אמרתי, "ובכן, אני לא בטוחה."
אמרתי, "אני צריכה לדבר איתם על סיפורים.
זה קשור לטכנולוגיה, בידור ועיצוב."
והיא אמרה, "ובכן, את מעצבת סיפור כשאת ממציאה אותו,
זה מבדר כשאת מספרת אותו,
ואת תשתמשי במיקרופון."
(צחוק)
אמרתי, "את סוכר, אמא. אבא שם?"
"מה קרה? פניני החוכמה
שקופצות מפי כמו למינג [מכרסם קטן] לא מספיק טובות בשבילך?"
(צחוק)
ואז אבי הגיע.
אבא שלי -- הוא מהנשמות העתיקות, אתם יודעים --
קובני זקן מקאמאגוי.
קאמאגוי זה מחוז בקובה.
הוא מפלורידה.
הוא נולד שם ב 1924.
הוא גדל בביקתה עם רצפת אפר,
במבנה הדומה לזה שבני הטאינו [בני הקריביים] השתמשו
אבותינו הקדומים מאראווק.
אבא שלי הופך באחת למהיר תפיסה, ומצחיק בזדוניות,
ואז החריפות קופצת לפתע ומשאירה אותך חסר נשימה.
"אבאל'ה, הצילו."
"כבר שמעתי את אמא שלך. אני חושב שהיא צודקת."
(צחוק)
"אחרי מה שבדיוק אמרתי לך?"
במשך כל חיי, אבי היה שם בשבילי.
אז דיברנו כמה רגעים, ואז הוא אמר,
"למה שלא תספרי להם במה את מאמינה?"
בשמחה, אבל אין לנו מספיק זמן.
מספר טוב טווה סיפור כך שמישהו ירצה להאזין לו.
מספר מעולה - זוהי האומנות של לשחרר.
אז אני אספר לכם סיפור קטן.
זיכרו, המסורת הזו הגיעה אלינו
לא מערפילי גן העדן הקדום, אלא עוד מלפני זה,
לפני שחרטנו סיפורים על פפירוסים,
או ציורי קיר במערות לחות.
בזמנים ההם, היה לנו דחף, צורך, לספר את הסיפור.
כשלקסוס רוצים למכור לכם מכונית, הם מספרים לכם סיפור.
האם צפיתם בפרסומות לאחרונה?
מאחר שלכל אחד מאיתנו יש את התשוקה, פעם אחת -- רק פעם אחת --
לספר את הסיפור שלנו ושהוא יישמע.
ישנם סיפורים שמספרים אותם מבימות.
ישנם סיפורים שאתם עשויים לספר
בקבוצה קטנה של אנשים על יין טוב.
ויש סיפורים שאת מספרת מאוחר בלילה לחבר טוב,
אולי פעם בחיים.
ואז ישנם סיפור שאנחנו לוחשים לתוך חשכה קודרת.
אני לא אספר לכם סיפור שכזה.
אספר לכם את הסיפור הבא.
הוא נקרא, "את עוד תתגעגעי אלי."
מסופר בו על קשר אנושי.
אמי הקובנית, אשר קודם הצגתי לכם אותה בקצרה
באותה סקיצת דמות קצרה,
הגיעה לארה"ב לפני 1,000 שנים.
אני נולדתי ב --19 שכחתי, והגעתי לכאן
איתם כתוצאה מההפיכה בקובה.
הגענו מהוואנה, קובה לדקטור, ג'ורג'יה.
ודקטור, עיר דרומית קטנה בג'ורג'יה.
ואני גדלתי באותה עיר דרומית קטנה,
גדלתי ושמעתי את הסיפורים הללו.
אבל הסיפור הזה התרחש לפני מספר שנים בלבד.
התקשרתי לאימי.
זה היה בשבת בבוקר.
והתקשרתי לברר כיצד להכין אג'יאקו. זוהי ארוחה קובנית.
זה מעדן, זה מתובל.
זה גורם לרוק להתקצף בזויות פיך.
אתם מזיעים לנוכח זה, אתם מבינים?
בדיוק סוג האוכל הזה, כן.
זהו החלק החושי של התוכנית, אנשים.
התקשרתי לאימי, והיא אמרה, "כרמן, אני צריכה שתגיעי, בבקשה.
אני צריכה להגיע לקניון, ואת יודעת איך שאבא שלך כעת,
נוהג לנמנם אחרי הצהריים, ואני צריכה ללכת.
יש לי איזשהו סידור לעשות."
הרשו לי לעצור למאמר מוסגר ולומר לכם --
אסתר, אימי, חדלה מלנהוג לפני מספר שנים,
לרווחתה הקולקטיבית של כל העיר אטלנטה.
מאז היותי ילדה, כל נסיעה ברכב עם האישה הזאת --
יקיריי, כללה באופן טבעי אורות אדומים כחולים מהבהבים.
אבל היא נהייתה מומחית בלחמוק משוטרים,
וכאשר כן פגשה בהם, היו לה יחסי קרבה נפלאים איתם.
"גברתי, האם הבחנת בצבע הרמזור שהרגע עברת?"
(ספרדית)
"אינך דוברת אנגלית?"
"לא."
(צחוק)
אולם יומו של כל כלב מגיע,
והיא הגיעה לבסוף לבית המשפט לתעבורה,
שם התמקחה עם השופט על הנחה.
הרי לכם ציון דרך היסטורי.
אולם בהגיעה לגבורות, חדלה מלנהוג.
וזה אמר שכל אחד מבני המשפחה נאלץ להירתם
לקחת אותה לצבוע את השיער, אתם יודעים,
הגוון המיוחד של כחול שמתאים למכנסי הפוליאסטר שלה,
את יודעים, אותו הצבע כמו הביואיק.
מישהו? או קיי.
חורים קטנים ברגליים כשהיא מתרגלת עמידות אצבע ומשאירה לולאות קטנות.
נעלי רוקפורט - הם בשביל זה
בגלל זה קוראים להם ככה.
(צחוק)
זה ההרכב האומנותי שלה.
וזוהי האישה שרוצה שאבוא ביום שבת בבוקר
כשיש לי הרבה מה לעשות, אבל זה לא לוקח הרבה זמן כי אשמה קובנית שוקלת הרבה.
לא מתכוונת להכנס לפוליטיקה איתכם אבל -- וכך אני נוסעת אל אימי.
אני מופיעה. היא בחנייה.
כמובן שיש להם חנייה.
מהסוג שיש לו גג גלי, אתם יודעים.
הביואיק חונה בחוץ,
והיא מצלצלת בזוג מפתחות.
"יש לי הפתעה בשבילך, בייבי!"
"אנחנו לוקחות את האוטו?"
"לא אנחנו. אני"
והיא מושיטה יד לכיסה ומוציאה משם קטסטרופה.
הסיפור של מישהו. אמנות אינטראקטיבית. אתם יכולים לדבר אלי.
או, רשיון נהיגה -- רשיון נהיגה כשר למהדרין.
מונפק, כמסתבר, על ידי משרד התחבורה המקומי במחוז גווינט.
קשקשנים מזויינים מפגרים.
(צחוק)
אמרתי, "זה אמיתי?"
"אני חושבת."
"את בכלל מסוגלת לראות?"
"נראה לי שאני חייבת."
"הו ישו."
היא נכנסת למכונית ומתיישבת על שני ספרי טלפונים.
אני לא יכולה אפילו להמציא את זה בגלל שהיא כזאת פיצפונת.
היא הינדסה לה מטרייה כך שתוכל, בום, לטרוק את הדלת.
הבת שלה, אני, -- מוקיון הכפר עם גביע גלידה
תקוע במרכז הפנים -- עדיין עומדת שם שמוטת לסת.
"את באה? את לא באה?"
"אלוהים שלי." אמרתי, "או קיי, בסדר. אבא יודע שאת נוהגת?"
"את צוחקת עלי?"
"איך את עושה את זה?"
"הוא חייב לישון מתישהו."
וכך השארנו את אבי ישן בביטחה, כי ידעתי שהוא יהרוג אותי
אם אתן לה לנסוע לבדה, ונכנסנו למכונית.
מכניסה לרוורס. 90 קמ"ש דרך החנייה, ברוורס.
אני חוגרת חגורות מקדימה,
מושכת אותן מאחורה, קושרת קשרים כפולים.
הפה שלי יבש כמו הקלהרי.
פרקי אצבעותי מלבינים כשאני אוחזת בדלת. אתם מבינים על מה אני מדברת?
והיא שורקת, ולבסוף אני מבצעת סוג של
נשימות לידה -- אתם מכירים את אלו?
רק מספר נשים עושות או-אהה, או-אהה, או-אהה. או קיי.
ואמרתי, "אמא, את מוכנה להאיט?"
בגלל שעכשיו היא נוסעת על הכביש המהיר מספר 285,
המקיף את אטלנטה, המכיל כעת --
יש שבעה נתיבים -- היא בכולם, כוווולם.
אמרתי, "אמא, תבחרי נתיב!"
"הם נותנים לך שבעה נתיבים, הם מצפים שתשמשי בהם."
והנה היא עוברת שוב.
אני לא מאמינה אפילו לרגע שהיא נהגה כבר ולא נתפסה.
אז, אני חושבת, היי, אנחנו יכולות לשוחח. זו תהיה הסחת דעת.
זה יעזור לנשימה שלי. יעשה משהו לדופק שלי, אולי.
"אמא, אני יודעת שנעצרת."
"מה פתאום, על מה את מדברת?"
"יש לך רשיון. כמה זמן את כבר נוהגת?"
"ארבעה, חמישה ימים."
כן. ולא עצרו אותך?"
"לי קיבלתי דו"ח."
אמרתי, "כן, כן, כן, כן, אבל באמת, באמת."
"בסדר, עצרו אותי ברמזור
ויש שם בחור, את יודעת, מאחורה."
"יש לבחור הזה במקרה מדים כחולים
ומבט מבוהל על הפנים?"
"לא היית שם, אל תתחילי."
"נו באמת. קיבלתי דו"ח?"
"לא." היא הסבירה --
"האיש" -- אני חייבת לספר לכם בדיוק כמו שהיא
אחרת זה יאבד משהו, אתם יודעים --
"הוא בא לחלון, והוא עושה כזאת תנועה --
מה שאמר לי שהוא די מבוגר, את יודעת.
אז התבוננתי מעלה וחשבתי,
אולי הוא עדיין עומד לחשוב שאני, די חמודה."
"אמא, את עדיין עושה את זה?"
"אם זה עובד, זה עובד, בובה."
אז, אני אומרת, (ספרדית)
"ובכן, מה את יודעת, הוא היה בהונדורס בחיל השלום."
(צחוק)
אז הוא מדבר אליה, ובנקודה מסויימת היא אומרת,
"אז, את יודעת, זה היה זה. זה נגמר."
"כן? מה?
הוא נתן לך דו"ח? הוא לא נתן לך דו"ח? מה?"
"לא, הסתכלתי למעלה, והרמזור, היא התחלפה."
(צחוק)
אתם אמורים להיות מבועתים.
עכשיו, אני לא יודעת אם היא משחקת איתי,
בערך כמו שחתול חובט בעכבר, חובט בעכבר
כפה שמאלית, כפה ימנית, כפה שמאלית, כפה ימנית.
אבל עכשיו כבר הגענו לקניון.
כעת, כולכם הייתם בקניון בזמן החגים, נכון?
דברו איתי. כן. כן. אתם יכולים לומר כן.
קהל: כן.
או קיי, אז אתם יודעים שעכשיו אתם נכנסים לגיהנום של מגרש החניה,
מתפללים לקדוש של המקום הפנוי הנצחי
בשעה שאתם מצטרפים לטור המתפתל של מכוניות המזדחלות בסך,
שאיזה בחור עומד להדליק את נורות הבלימה
בדיוק כשאתם מגיעים אחריו.
אבל זה לא מה שקורה ברוב הפעמים, נכון?
אז, דבר ראשון אני אומרת, "אמא, למה אנחנו פה?"
"את מתכוונת, כאילו, בתוך המכונית?"
"לא, אל -- למה אנחנו פה היום?
זה שבת. אלו החגים."
"כי אני חייבת להחליף את התחתונים של אביך."
עכשיו, תבינו, זו מעין מחשבה מקיאוולית,
שאתם באמת חייבים -- אתם מבינים, לדעתי זו ארנביה שלמה,
המוח של האשה הזו.
האם אני רוצה להכנס פנימה בגלל שאם אין לי את חבל החיים של אריאדני כעוגן --
מספיק מטאפורות בשבילכם? -- איפשהו אני עשויה שלא להצליח לצאת.
אבל אתם יודעים --
(צחוק)
"למה אנחנו צריכות להחזיר את התחתונים של אבא עכשיו?
ומדוע? מה לא תקין בהם?"
"זה יעצבן אותך."
"זה לא יעצבן אותי. למה? מה? משהו לא בסדר איתו?"
"לא, לא, לא. הדבר היחידי שלא בסדר אצלו זה שהוא אידיוט.
שלחתי אותו לחנות -- כבר טעות מצידי --
והוא הלך לקנות תחתונים, והוא קנה תחתונים רגילים,
והוא אמור לקנות בוקסרים."
"למה?"
"קראתי את זה ב'אינטרסנט'. אי אפשר להוליד ילדים."
"או, אלוהי!"
(צחוק)
אוליביה? אה? אה?
עד כה התקדמנו עכשיו עוד מטר,
ואמא שלי אומרת לי, "ידעתי, ידעתי.
אני מהגרת. אנחנו נותנים מקום. מה אמרתי לך? הנה פה."
והיא מצביעה דרך החלון שלי, ואני מביטה החוצה,
ושלושה -- שלושה -- טורי מכוניות מאיתנו --
"תראי, הצ'ברולט."
אתם רוצים לצחוק, אבל אתם לא יודעים --
אתם כ"כ פוליטיקלי קורקט פה -- שמתם לב?
תקנו לכיוון השני עכשיו, זה בסדר.
"תיראי, השברולט -- הוא מגיע לכיוונינו."
"אמא, אמא, אמא, חכי, חכי, חכי. השברולט הוא שלושה טורים מאיתנו."
היא מסתכלת עלי כאילו אני הילדה, אתם יודעים, הילדה המטומטמת שלה --
המפגרת, זו שהיא צריכה לדבר אליה מאד לאט וברור.
"אני יודעת, נשמה. צאי החוצה מהמכונית
ולכי לעמוד במקום הפנוי עד שאני אגיע לשם."
או קיי, אני רוצה הצבעה. בואו, בואו. לא, לא.
כמה מכם פעם אחת בחיים -- הייתם ילדים, הייתם מבוגרים --
עמדתם במקום חניה פנוי לשמור אותו למישהו?
רואים, אנחנו מועדון סודי עם לחיצת יד סודית.
(צחוק)
ואחרי שנים של טיפולים, אנחנו כבר בסדר.
אנחנו בסדר, אנחנו מצויינים.
ובכן, עמדתי על שלי מולה.
זה -- אתם חושבים שעכשיו אני כבר -- ועדיין מחזיקה מעמד?
אמרתי, "אין מצב, אמא, הבכת אותי כל חיי."
וכמובן שהיא משיבה, "מתי הבכתי אותך."
(ספרדית)
והיא עדיין מדברת בזמן שהיא מכניסה את המכונית לפארקינג,
לוחצת על בלם החרום, פותחת את הדלת,
ובנמרצות מדהימה לגבי אישה בגילה,
היא קופצת החוצה מהמכונית, מעיפה את ספרי הטלפון,
ואז היא הולכת מסביב --
נושאת עימה את ארנקה הזול --
מסביב לחזית המכונית.
יש לה מהירות קרקע מדהימה לאישה בגילה.
ולפני שהבנתי מה קורה, היא החליקה לאורך מגרש החניה
ובין המכוניות, ואנשים מאחורי עם הסוג הזה של
של צדקה דתית רגילה שהחגים מביאים לנו, ווה-ווה ווה-ווה.
"אני מגיעה". איטלקים ורווקים מצטרפים.
אני מזנקת לצד השני. אני סוגרת את הדלת. משאירה את ספרי הטלפונים.
זה חדש ומהיר, רק בכדי שאתם -- אתם עדיין איתנו?
נחכה לאיטיים. או קיי.
אני מתחילה -- וזה מתי שילדה אומרת לי --
והסיפור לא עובד אם אני מספרת לכם עליה לפני.
מכיוון שזוהי הילדה הלקונית שלי.
קיצור, קיצור של הכל הילדה הזאת.
אתם יודעים, היא אוכלת מנות קטנות.
שפה זה משהו שצריך לתקצב
בהברות קטנות, אתם יודעים - רק המ-המ-המ-המ קטנות.
היא נושאת מחברת ספירלה מרושעת ועט.
והיא נושאת בחובה כח רב.
היא מקשיבה, מכיוון שזה מה שמספרי סיפורים עושים דבר ראשון.
אך היא מפסיקה לעיתים ואומרת,
"איך את מאייתת את זה? איזו שנה? או קיי."
כשהיא תכתוב את המאמר החושפני בעוד 20 שנים,
אל תאמינו למילה ממנו.
אבל זו היא ילדתי לורן, ילדתי המצויינת,
ילדתי הכמעט אוטיסטית.
שאלוהים יברך אותך דר. ווטסון.
היא אומרת, "אמא, את חייבת להסתכל!"
וכשהילדה הזו אומרת שאני חייבת להסתכל, אתם יודעים.
אבל זה לא כאילו שלא ראיתי את זירת הפשע הזו בעבר.
גדלתי עם האישה הזו.
אמרתי, "לורן, ספרי לי את זה אירוע אחר אירוע, אני לא יכולה --"
"לא, אמא, את חייבת להסתכל."
אני חייבת להסתכל. חייבים להסתכל.
אתם לא רוצים להסתכל?
הנה היא.
אני מתבוננת בתדהמה מהולה ביראה --
היא עומדת, נעלי הרוקפורט מעט מפוסקות, אבל מקורקעות.
היא מחזיקה לפניה את הארנק הזול, והיא מניפה אותו.
היא עוצרת טונות של פלדה לחלוטין בעזרת הכח
של האישיות הקטנה שלה, ובקולה הזקן והבלה, אומרת דברים כמו,
"זוז אחורה חבר! לא, זה שמור!"
(צחוק)
מוכנים? החזיקו חזק. הינה זה מגיע.
"לא, הבת שלי, היא מגיעה בביואיק.
נשמה, שבי זקוף כך שהם יוכלו לראות אותך."
או ישו, או ישו.
לבסוף אני מגיעה, וזה הדרום.
אני לא יודעת באיזה איזור של המדינה אתם גרים.
אני חושבת שכולנו בחשאי אוהבים סיפורים.
כולנו בשקט בשקט רוצים את השמיכי ואת הדובי שלנו.
אנחנו רוצים להתכרבל ולומר, "ספרי לי, ספרי לי.
יאללה, יקירה, ספרי לי."
אבל בדרום, אנחנו אוהבים סיפור טוב.
אנשים עצרו בצד,
אני מתכוונת - הם יצאו מהטורים,
הם פתחו את מכסי תאי האיכסון, הוציאו כיסאות ומשקאות קרים.
הימורים נערכים.
"אני אם הגברת הקטנה. לעזאזל!"
(צחוק)
והיא מכוונת אותי פנימה בעזרת תנועת סלסה קלה.
היא -- אחרי הכל -- מקובה.
אני חושבת, "גז ברקס. גז ברקס."
כאילו שלא חשבתם על זה בחיים שלכם? נכון? בטח.
אני נכנסת לחניה, ומכניסה לפארקינג.
המנוע עדיין עובד -- שלי, לא של המכונית.
אני קופצת החוצה לצידה ואומרת "אל תזוזי!"
"אני לא הולכת לשום מקום."
יש לה מושב קידמי בטרגדיה יוונית.
אני יוצאת החוצה, והנה אסתר.
היא מחבקת את הארנק.
"קה?" שפירושו "מה?" -- ועוד הרבה יותר מזה.
(צחוק)
"אמא, אין לך בושה?
אנשים מסתכלים עלינו מכל הכיוונים, נכון."
כעת, כמה מהם -- את חייבת להמציא, את האנשים.
מסודות המקצוע.
נחשו מה? כמה מהסיפורים האלו אני מגלפת קצת פה ושם.
כמה, הם בדיוק כך, בדיוק כך.
היא אומרת לי.
אחרי שאני אומרת -- תנו לי לרענן אתכם --
"אין לך בושה?"
"לא, ויתרתי עליהם יחד עם הגרביונים -- שניהם יותר מדי מחייבים (ובאנגלית גם "קושרים")
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
כן, מותר לכם למחוא, אבל הנה אתם בערך 30 שניות מהסוף.
אני עומדת לפקוע כמו ענף פריך, כשלפתע מישהו טופח על כתפי.
נפש אמיצה.
אני חושבת, "זוהי ילדתי. כיצד היא מעיזה?
היא קפצה החוצה מהמכונית."
זה בסדר, כי אמא שלי צועקת עלי, אני צועקת עליה.
זוהי היררכיה יפיפיה, והיא עובדת.
(צחוק)
אני פונה לאחור, אבל זו לא ילדה. זו היא אישה צעירה.
מעט גבוהה ממני. עניים משועשעות בצבע ירוק בהיר.
יחד עם אישה הצעיר -- בעל, אח, מאהב -- זה לא התפקיד שלי.
והיא אומרת, "סילחי לי 'בירתי" -- ככה אנחנו מדברים שם למטה --
"האם זו היא אימך?"
אמרתי, "לא, אני עוקבת אחרי נשים קטנות במגרשי חניה
לראות אם הם תעצורנה. בטח שזו אמא שלי!"
הגבר, עכשיו, אומר. "מה שאחותי התכוונה" --
הם מתבוננים זה על זו -- זהו מבט יודע -- "אלוהים, היא משוגעת!"
אמרתי, (ספרדית), והצעירים אמרו,
"לא, לא, נשמה, רק רצינו לדעת דבר אחד נוסף."
אמרתי, "הביטו, בבקשה, תנו לי לטפל בה, בסדר,
מכיוון שאני מכירה אותה, ותאמינו לי, היא כמו נשק אטומי קטן,
אתם יודעים, אתם רוצים לטפל בה ממש בזהירות."
והבחורה אומרת, "אני יודעת, אבל, אני מתכוונת, נשבעת באלוהים,
היא מזכירה לנו את אמא שלנו."
כמעט החמצתי את זה.
הוא מסתובב אליה על עקב נעלו.
זוהי חצי לחישה, "אלוהים, אני מתגעגע אליה."
ואז הם מסתובבים, והולכים משם כתף אל כתף,
שקועים להם בהרהורים שלהם.
זכרונות של אשא מוטרפת שעלתה בגורל הדי אן איי שלהם.
ואני פונה אל אסתר, אשר רוקעת על הרוקפורטים שלה, ואומרת,
את יודעת מה, נשמה?"
"מה, אמא?"
"אני אשגע אותך בטח עוד 14, 15 שנים,
אם יהיה לך מזל, אבל אחרי זה, יקירה, את עוד תתגעגעי אלי."
(מחיאות כפיים)