Когато разбрах, че ще говоря с вас, си помислих,
"Трябва да се обадя на майка ми."
Имам една малка майка-кубинка -- ей толкова голяма.
Метър и двайсет -- не по-голяма от сбора на частите.
Все още ли сте с мен? (Смях)
Обадих й се,
"Здравей, как си, скъпа?"
"Здравей, мамо, трябва да говоря с теб."
"Вече говориш с мен. Какво има?"
Казах й: "Трябва да говоря пред едни прекрасни хора."
"Ти винаги говориш с прекрасни хора, като изключим, когато
отиде в Белия Дом --"
"Мамо, не започвай пак!"
Тогава и казах, че ще дойда в ТЕD, а тя ми каза,
"И какъв е проблемът?"
и й отговорих, "Ами не съм сигурна."
Казах й, "Трябва да разказвам истории."
Те са от "Технология, забавления и дизайн."
И тя каза "Ами, ти правиш дизайн на една история, когато я измисляш;
и е забавно, когато я разказваш;
и ще използваш микрофон."
(Смях)
Казах и "Мамо, ти си съкровище. Татко там ли е?"
"Какво има? Бисерите на мъдростта,
които излизат от устата ми като леминги, не са ли ти достатъчни?"
(Смях)
Тогава баща ми се обади.
Знаете ли, че баща ми е като онези стари духове --
един стар кубинец от Камагуи.
Камагуи е провинция в Куба.
Той е от Флорида.
Роден е през 1924.
Израснал е в една барака с под от кал,
а структурата и е като на онези, използвани от Таинoс,
нашите стари индиански предци - Арахуакус.
Баща ми е едновременно прям и ужасно смешен,
и язвителността му те остава без дъх.
"Тате, помогни ми."
"Вече чух какво каза майка ти, мисля че има право."
(Смях)
"След това, което ти казах?"
През целия ми живот, баща ми ме е подкрепял.
Така че си поговорихме няколко минути и той ми каза,
"Защо не им разкажеш, за това, в което вярваш?"
Ще се радвам да направя това, но нямам време.
Да разказваш хубави истории е като да създадеш една приказка, която някой иска да чуе.
Една велика история е изкуството, да се оставиш да бъдеш воден.
Така че ще ви разкажа една кратка история.
Помнете, тази традиция, която при нас,
не от мъглите на Авалон в миналото, а още по-отдавна,
преди тези истории са се записвали на папируси,
или са се правели пиктограми по стените на влажните пещери.
Тогава хората са имали импулса и необходимостта да разказват истории.
Когато Лексус искат да ви продадат една кола, те ви разказват история.
Гледали ли сте рекламите?
Така е, защото всеки един от нас има желанието веднъж, само веднъж,
да разкаже своята история и тя да бъде чута.
Има истории, които се разказват от сцената.
Има истории, които могат да се разкажат
в малка компания, на чаша хубаво вино.
Има също истори, които се разказват на някой приятел посред нощ,
може би веднъж в живота.
И най-накрая са историите, които се разказват шепнешком в тъмнината.
Няма да ви разказвам такава история.
Ще ви разкажа ето тази.
Казва се, "Ще ти липсвам."
Разказва се за човешките взаимоотношения.
Моята майка кубинка, която току що ви представих
в това кратко описание на характера,
е дошла в САЩ преди 1000 години.
Аз се родих през хиляда деветстотин.... забравих коя, дойдох в тази страна
с тях заради кубинската революция.
Дойдохме от Хавана, Куба в Декатур, щата Джорджия.
Деткатур е едно малко южно градче в Джорджия.
И аз израстнах в това малко южно градче,
и растях, слушайки тези истории.
Но тази история се случи само преди няколко години.
Обадих се на майка ми.
Беше една съботна сутринта.
Обадих и се да я питам за рецептата на ахиако. Това е едно кубинско ястие.
Много е вкусно.
Направо се събира слюнка в устата.
Просто възбужда апетита!
Този вид храна, да.
Това е най-чувствителната част от програмата, приятели.
Обадих се на майка ми и тя ми каза, "Кармен, трябва да дойдеш, моля те.
Трябва да отида в търговския център, и познаваш баща ти
си почива следобед, а аз трябва да отида.
Имам нещо да свърша."
Трябва да отворя скоби и да ви кажа --
Естер, майка ми не шофира от няколко години,
за облекчение на целия град Атланта.
Което и да е излизане на тази жена с автомобил от времето, когато бях малко момиче,
естествено включваше среща със колите със сини светлини и сирени.
Но тя беше свикнала да избягва момчета в сини униформи,
и когато се срещаше с тях, ох, тя чудесно се разбираше с тях.
"Мамо, видя ли светофара, през който току що премина?"
(Испански)
"Говориш ли английски?"
"Не"
(Смях)
Но в крайна сметка всяко гърне си има похлупак,
и накрая тя се озова в съда на КАТ,
където се пазареше със съдията за отстъпка.
Има исторически бележки.
Но сега тя е седемдесет годишна, така че спря да шофира.
Това означава, че всички в семейството трябваше да се разберем,
кой ще я води да си боядисва косата, нали разбирате,
това синьо, което е точно в тон с костюма й,
вие сигурно знаете този цвят, който го наричат буик.
Не го ли знаете? Добре.
С малки точици от бродерията, което оставя следи.
Рокпортс -- нали са за това.
За това и ги наричат така.
(Смях)
Това е нейния ансамбъл.
И това е жената, която иска аз да отида в събота сутринта.
когато имам да правя толкова много неща. Чувството за вина в Куба е много голямо.
Няма да говоря за политика с вас, така че отидох да видя майка ми.
Пристигам, на паркинга съм.
Разбира се, че имат паркинг.
Този вид паркинг с вълнообразен покрив, нали знаете.
Буика е гариран навън
и тя си играе с ключовете.
"Скъпа, имам една изненада за теб!"
"Да вземем твоята кола?"
"Не ние, аз."
и бръква с ръка в джоба си и изважда една ... О Боже! Катастрофа!
Някой разказва някаква история; това е занимателно изкуство. Може да говорите с мен.
О Боже, шофьорска книжка -- една напълно валидна шофьорска книжка.
Издадена разбира се от Министерството на транспорта в Гвинет.
Пълни идиоти.
(Смях)
Казах, "Това нещо истинско ли е?"
"Мисля, че да."
"Ако искаш можеш да видиш?"
"Мисля, че трябва."
"Ай, Господи."
Тя влезе в колата, седна върху два телефонни указателя.
Не си го измислям, тя е толкова ниска.
Приспособила е един чадър, с който може да затвори вратата.
Аз нейната дъщеря, -- лудата на селото с една фунийка сладолед
обзета от страх продължавам да стоя с отворена уста.
"Идваш, или не?"
"Ай Господи", казах. "Добре, добре. Татко знае ли, че ще караш?"
"Шегуваш ли се?"
"Как го правиш?"
"Той трябва да поспи известно време."
Така че оставихме баща ми да спи, защото в противен случай, щеше да ни убие,
ако я бях оставила да отиде сама. Качихме се в колата.
Даде задна скорост и с 55 км в час излязохме от гаража на задна.
Слагам си отпред колана за сигурност,
дърпам го рязко отзад, правя двойни възли.
Наистина устата ми е пресъхнала като пустинята Калахари.
Кокалчетата ми са побелели от стискане на вратата. Знаете ли какво имам предвид?
А тя си подсвирква, и най-накрая аз правя ето този вид
вдишване като по време на раждане -- знаете ли го?
Само няколко жени разбират аха, аха, аха. Наистина.
И казвам, "Майко, можеш ли да намалиш скоростта?"
защото вече кара по магистрала 285,
влизаме в периметъра на Атланта, който включва сега --
където има общо 7 пътни платна -- тя кара във всичките, хора.
Казвам й, "Мамо, избери си само едно!"
"Има седем платна, очакват да ги използваш."
И ето ти, дава напред.
Не мога да повярвам, че е била на пътя, и все още не са я спрели.
Така, че мисля, че трябва да поговорим. Ще ми отклони вниманието.
Ще ми помогне да дишам и ще ми помогне за пулса.
"Мамо, знам, че са те спрели."
"Не, не, за какво говориш?"
Имаш шофорска книжка. От кога шофираш?
"Четири или пет дни."
"Да и още не са те спрели?"
"Не ме глобиха."
И казах, "Да, да, но наистина ли, разкажи ми."
"Добре, спрях на един сфетофар
и зад мен един тип, нали знаеш."
"Този господин не беше ли със синя униформа
и страшно изплашен?"
"Ти не си била там, така че не започвай."
"Айде де. Глобиха те, нали?"
"Не." И тя обясни --
"Човекът" -- Трябва да ви го кажа, както го каза тя,
защото няма да е същото, нали разбирате --
"Идва до прозореца и прави нещо такова --
като ми показва, че е нещо старичък, нали знаете.
Така че го гледам и си мисля,
може би си мисли, че аз съм красива."
"Мамо, още ли продължаваш да правиш това?"
"Като помага, защо не?"
Така, че казвам, (Испански)
"Никога няма да познаеш, оказа се че е бил в Хондурас с Корпуса на мира."
(Смях)
Така че известно време говорил с нея, и след известно време казва,
"Тогава знаеш, това беше всичко. Това беше всичко. Свърши се."
"Е, и какво?"
Глоби ли те, или не те глоби? Какво?
"Докато го овъртам, сфетофара се смени."
(Смях)
Трябва да сте изплашени.
Не знам дали не беше като игра,
както една котка си играе с мишка --
кара ту наляво, ту надясно, ту наляво, ту надясно.
Вече пристигаме в търговския център.
Вие всички сте били в търговски център по време на ваканцията, нали?
Да. Да. Може да кажете, че да.
Публиката: Да.
Добре, тогава знаете, че когато влизате в някой от онези адски паркинги,
се молите да има свободно място
и че има една огромна опашка от коли, които напредват бавно,
и някой ще спре рязко,
точно когато си зад него.
Но това не се случва обикновено, нали?
Така, че първо казвам, "Мамо защо сме тук?
"Искаш да кажеш, в колата?"
"Не, не -- Защо сме тук днес?
Събота е, и е почивен ден."
"Защото трябва да сменя бельото на баща ти."
Това е една мисъл на Макиавели,
че наистина трябва да -- знаете ли, и изведнъж съзнанието ми се изпразни като заешка дупка,
съзнанието на тази жена.
Искам ли да вляза, защото освен ако нямам нишката на Ариана, за да я закотвя --
достатъчно ли са метафорите за вас? -- някъде мога да се загубя.
Но знаете ли --
(Смях)
"Защо трябва да върнем бельото на баща ми точно сега?
И защо? Какво лошо има с неговото бельо?"
"Ще те притесни."
"Няма да ме притесни. Защо? Какво? Има ли нещо лошо в това?"
"Не, не, не. Единственото което е, че е идиот."
Изпратих го в магазина, което беше първата ми грешка,
изпратих го да купи бельо и той купи слипове,
а трябваше да си купи боксерки."
"Защо?"
"Прочетох го в интернет. Вие не може да имате деца."
"О, Господи!"
(Смях)
"Оливия? Ох, Ох Ох?"
И за толкова време мръднахме метър и половина,
и майка ми най-накрая ми каза, "Знам, знам.
Аз съм имигрантка. Ние ще ви направим място. Нали ви казах? Точно там."
И тя посочи към пасажерския прозорец и аз погледнах навън
и три -- три коли по-надолу
"Виж, Шевролета."
Иска ти се да се разсмееш, но не знаеш --
кое е по-правилно, забелязахте ли?
Правилно сега в другата посока. Така е добре.
"Виж Шевролета, той идва от тази страна."
"Мамо мамо, мамо, чакай, чакай, чакай. Шевролета е на три пътеки по-далеч."
Тя ме поглежда, както и аз нея, нейното идиотско дете --
кретенът, с който трябва да разговаря много бавно и насечено.
"Знам това скъпа. Излез от колата.
и застани на мястото за паркиране, докато аз дойда."
Добре, да гласуваме. Хайде, хайде. Не, не
Колко от вас някога в -- когато сте били деца, и после като възрастни --
сте заставали на свободното място, за да го запазите за някой?
Виждате, че ние сме един таен клуб със тайно ръкостискане.
(Смях)
И след много години терапия ние правивим велики неща.
Ние правим велики и добри неща.
Така че застанах до нея.
Това е, вие знаете, вие си мислите, че аз все още се държа?
Аз казах, "Стига мамо, през целия ми живот си ме засрамвала."
Разбира се, тя ще ми отговори, "Кога съм те засрамвала?
(Испански)
И тя продължи да говори, докато гарира колата на паркинга.
вдигна резерната спирачка, отвори вратата,
и със свежест, поразителна за жена на нейната възраст,
тя скочи от колата, хвърляйки телефонните указатели,
и тръгна --
със своята евтина чанта от Кмарт --
пред колата.
Върви необикновено бързо за нейната възраст.
Преди да се осъзная беше прекосила паркинга
и между колите, и хората със своите
обичайни религиозни щедрост, която празниците предизвикват у нас, възкликваха - уау,уау,уау,уау
"Идвам“, последвана от италиански знак с ръката.
Офейквам. Затварям вратата. Оставям телефонните указатели.
Това е ново и бързо, така че вие -- още ли ни следвате?
Ще изчакаме по-бавните. ОК.
Започвам -- та тук едно дете ми казва ---
историята нямаше да е интересна, ако ви бях казала за нея предварително.
Защото това е моето лаконично дете.
Краткост, краткост е всичко с това дете.
Знаете ли, тя яде малки порции.
Езикът е нещо, което да бъде раздадено
на малки фонеми, знаете, нещо като - хм,хм,хм,хм.
Тя носи един бележник на спирала и една химикалка.
Тя владее огромна сила.
Тя слуша, защото това е нещото, което хората, които разказват истории правят най-напред.
Но спира от време на време и казва,
"Как се пише това? Коя година? Добре.“
И когато след 20 години напишe книгата,
не вярвайте на нито една нейна дума.
Но това е дъщеря ми Лорън, моята необикновена дъщеря.
Дъщеря ми, която е наполовина Аспержер.
Благословен да си д-р Уотсън.
Тя ми казва, "Мамо трябва да гледаш!“
Сега, когато това момиче казва, че трябва да гледам, знаете нали.
Не че никога не съм виждала тази сцена преди.
Израстнах с тази жена.
Казах, "Знаеш ли, Лорън давай ми малко по малко. Аз не мога --“
"Не, мамо, ти трябва да гледаш.“
Аз трябва да гледам, Ти трябва да гледаш.
Не искаш ли да гледаш?
Тя е там.
Гледам изненадана и объркана --
стои на едно място, тези обувки Рокпортс, разделени леко, но уверено.
Държи отпред чантата от Кмарт.
Сякаш има силата на тонове стомана
в малката й личност, и сякаш казва с хромиран глас,
"Назад приятелю! Запазено е!"
(Смях)
Готови? Дръжте се. Ето идва.
"Не, дъщеря ми идва с Буика.
Скъпа, изправи се да те видят."
Ай, Господи. Ай, Господи.
Най-накрая пристигнах, а сега е ред на юга.
Не знам в коя част на страната живеете.
Мисля, че на всички тайничко ни харесват приказките.
Всички тайничко обичаме нашето одялце, или нашето плюшено мече.
Искаме да ги прегърнем и да кажем. "Разкажи ми, разкажи ми.
Айде миличък, разкажи ми."
Но на юг харесваме хубавите истории.
Хората бяха отбили,
искам да кажа, че бяха излезнали от опашката,
бяха отворили багажника и извадили градинските столове и безалкохолните напитки.
Уреждаха залозите.
"Аз съм с малката госпожа. По дяволите!"
(Смях)
Тя ме води с леки движения на салса.
Тя е, в края на краищата, кубинка.
Мисля си, "Газ, спирачка. Газ, спирачка.“
Като че ли никога не си бях мислила това в живота? Наистина? Да.
Вкарах я, гарирах колата в паркинга.
Моторът все още работеше, моят, не на колата.
Скочих до нея, казвайки, "Не мърдай!“
"Никъде няма да отида."
Има запазено място в гръцка трагедия.
Излизам и там е Естер.
Прегърнала чантата си.
"Ке?", което означава "Какво?" и още куп неща.
(Смях)
"Мамо, не те ли е срам?
Всички ни гледат, наистина."
За някои от тях, трябва да си измисляш.
Тайната на занаята.
Знаете ли, че някои от тези истории са издялкани оттук и оттам.
Някои са си добре там, да там. Поставени точно там.
Казва ми.
После аз казвам -- нека да ви напомня --
"Не те ли е срам?"
"Не. Изхвърлих го заедно със чорапогащите. И двете са малко ограничаващи."
(Смях)
(Аплодисменти)
Да, може да аплодирате, но остават около 30 секунди до края.
Щях да избухна като вулкан, когато някой ме потупа по рамото.
Безстрашна душа.
Мисля си, "Това е детето ми. Как се усмелява?
Тя е изкочила от колата."
Това е добре, защото майка ми вика по мен и аз викам по нея.
Това е чудесна йерархия и тя работи.
(Смях)
Аз се обърнах, но не беше дете. Беше младо момиче.
Малко по-висока от мен. Бледозелени забавни очи.
С нея беше младо момче -- съпруг, брат, приятел -- не ми е работата.
И тя ми каза, "Извинете ме ма'ам"-- това е начина, по който говорим там долу --
"Това майка ви ли е?"
Аз казвам, "Не, аз следвам малки възрастни жени около паркинги,
за да видя дали ще спрат. Да, това е майка ми!"
Сега момчето казва, "Сестра ми искаше да каже" --
те се поглеждат един друг и е ясно в очите им -- "Господи, тя е луда!"
аз казах, (испански), и младото момиче и момче казаха,
"Не, не скъпа, ние само искаме да питаме още нещо."
Аз казах, "Вижте сега, позволете ми да се погрижа за нея, ок,
защото аз я познавам и вярвайте ми, тя е като малко атомно оръжие,
знаете ли, просто ти се иска да се справиш предпазливо с нея."
И момичето продължи, "Знам, искам да кажа, кълна се в Бог,
тя ни напомня за нашата майка."
И на мен почти ми липсва.
Той се обърна към нея на пръсти
и въздъхна, "Господи, тя ми липсва."
Обърнаха се и рамо до рамо тръгнаха,
изгубени в своя блян.
Спомени от една луда жена, която имаше толкова късмет в ДНК-то си.
Аз се обърнах към Естер, която се клатушкаше в онези Рокпортове, и тя каза,
"Знаеш ли какво, скъпа?"
"Какво мамо?"
"Аз ще продължа да шофирам лудо през следващите 14-15 години,
ако имаш късмет, но след това, скъпа, ще ти липсвам."
(Аплодисменти)