Я говоритиму про постконфліктне відновлення
і те, як його можна вдосконалити.
Постконфліктне відновлення не завжди успішне.
40 відсотків усіх постконфліктних ситуацій
упродовж десятиліття поверталися до стадії конфлікту.
Вони стали причиною кожної другої громадянської війни.
Чому результати такі погані?
Традиційний підхід
до постконфліктних ситуацій
ґрунтується на трьох принципах.
Перший принцип звучить так: найважливішою є політика.
Тобто політика є найвищим пріоритетом.
А ви спробуйте досягти насамперед політичної згоди.
Другий крок - це заява:
"Ситуація очевидно загрозлива, але це скоро мине".
Треба відправити туди миротворців і якомога швидше забрати їх назад.
Отож, миротворці на короткий час.
І третій принцип: яка стратегія відходу миротворців?
Вибори.
Після них буде сформовано легітимну та підзвітну владу.
Ось як виглядає традиційний підхід.
На мою думку, цей підхід суперечить реальності.
Такі проблеми неможливо розв'язати нашвидкуруч.
Тим більше, коли йдеться про безпеку.
Я аналізував ризики повернення до конфлікту
упродовж десяти років після його закінчення.
Усі десять років ризики й далі високі.
І залишаються високими попри політичні нововведення.
Чи після виборів ми маємо підзвітну та легітимну владу?
Ні, ми маємо переможця і переможеного.
І переможений незгідний з поразкою.
Нам потрібно змінити пріоритети.
Політика не має бути на самій горі -
насправді, вона з самого низу.
Через кілька років проблеми з політикою зникнуть,
якщо спочатку збудувати міцну основу
в галузях безпеки та економічного розвитку -
якщо спершу відновити добробут.
Чому політичні проблеми зникають?
І чому спочатку їх так багато?
Тому що після багатьох років застою і занепаду
політика здається нам антагоністичною грою.
Під час застою,
якщо я йду вгору, то ти йдеш униз.
Таке становище не сприяє продуктивній політиці.
Нам потрібно перейти
від антагоністичної гри до виграшної -
тільки тоді політика буде продуктивна.
Люди повірять у виграшну політику тільки тоді,
коли країна рухатиметься до добробуту.
А щоб збудувати добробут, треба гарантувати безпеку.
Ось як виглядає реальне становище.
На становище треба дивитися реально,
щоб його змінити.
Я хочу запропонувати
два способи - які доповнюють один одного -
як змінити реальне становище.
Перший спосіб - визнати взаємозалежність
трьох головних гравців, які діють окремо,
і їхні дії, непогоджені між собою.
Перший гравець - Рада безпеки.
Зазвичай, Рада безпеки має
надавати миротворців,
які гарантують безпеку.
І насамперед потрібно визнати,
що миротворчі дії дають результат.
Цей спосіб потребує великих затрат.
Він справді зміцнює безпеку.
Але й триває довго.
Миротворчі дії тривають десятиліття,
а не кілька років.
Отож, один із гравців - Рада безпеки.
Другий гравець, який має іншу роль,
це донори.
Донори надають постконфліктну допомогу.
Зазвичай, у минулому
донорам було цікаво перші кілька років,
а потім вони втрачали інтерес
і перебиралися деінде.
Постконфліктне економічне відродження -
це повільний процес.
В економіці не існує швидких процесів,
хіба що занепад.
Це вдається досить швидко.
(Сміх)
Отож донори мусять бути на місці
принаймні десять років.
І, врешті-решт, третій гравець -
це постконфліктний уряд.
Він має займатися двома ключовими справами.
По-перше, мусить провести економічні реформи,
а не здіймати шум довкола політичного устрою.
Уряд мусить реформувати економічну політику.
Чому? Бо під час конфлікту
економічна політика зазвичай погіршується.
Уряд користає з тимчасових можливостей,
а коли конфлікт вичерпано, пожинає наслідки власних помилок.
Тому результатом конфлікту є вкрай погана економічна політика.
Отож, маємо два плани: реформ і залучення.
План залучення не є результатом виборів.
Результатом виборів є переможений, якого не допускають до влади.
А план залучення передбачає
запрошення людей до свого кола.
Маємо тих трьох гравців.
Вони взаємозалежні
впродовж тривалого часу.
Якщо Рада безпеки не гарантуватиме безпеку
протягом десяти років,
то не буде впевненості, необхідної для залучення приватних інвестицій.
Без політичної реформи та допомоги
не буде економічного відновлення,
а саме воно сигналізує, що миротворчі операції можна закінчувати.
Ми мусимо визнати таку взаємозалежність,
офіційно взявши на себе взаємні зобов'язання.
ООН вже має мову
для таких взаємозобов'язань, визнання взаємозобов'язань.
Це мова договорів.
Отож, нам потрібен постконфліктний договір.
ООН навіть має агенцію, яка б могла виступити посередником у цій справі;
це Комітет з підтримання миру.
Було б чудово мати стандартний перелік норм,
які - в разі постконфліктної ситуації -
говорили б про необхідність спільних зобов'язань
від трьох сторін.
Отож ідея номер один:
визнати взаємозалежність.
А тепер повернімося до другого способу, який доповнює перший.
Треба зосередитися на кількох найважливіших цілях.
Типова постконфліктна ситуація - це зоопарк
із різними гравцями, що мають різні пріоритети.
На жаль, якщо ми будемо орієнтуватися на потреби,
то отримаємо замість порядку денного такий собі "вінегрет",
бо в таких ситуаціях потреби є повсюди,
а от спроможність щось змінити - обмежена.
Тому треба дотримуватися порядку та зосередитися на найважливішому.
На мій погляд, у типовій постконфліктній ситуації
є три найважливіші речі.
Одна з них - робочі місця.
Ще одна - поліпшення основних послуг -
зокрема, охорони здоров'я - під час конфлікту це просто катастрофа.
Отож робочі місця, охорона здоров'я і добросовісний уряд.
Ось три найвищі пріоритети.
Поговоримо про кожен із них детальніше.
Робочі місця.
Який характерний спосіб
створення робочих місць у постконфліктних ситуаціях?
І чому праця така важлива?
Робочі місця для кого? Насамперед для молодих чоловіків.
Постконфліктні ситуації
так часто повертаються до стадії конфлікту
не тому, що засмутилися бабусі,
а тому, що обурилися молоді чоловіки.
А чому вони обурилися? Бо не мають, що робити.
Тому нам потрібен процес створення робочих місць
для звичайних молодих чоловіків, і то швидко.
Але це не так просто.
У постконфліктній ситуації уряд
часто береться збільшувати штат держслужбовців.
То не дуже добра ідея.
Вона нераціональна.
По суті, ви створюєте довготривалі зобов'язання,
роздуваючи штат держслужбовців.
Однак створити нові місця у приватному секторі теж непросто,
бо будь-яка діяльність, відкрита для міжнародної торгівлі,
буде неконкурентноздатною
у постконфліктній ситуації.
У такому середовищі ви не налагодите виробництво на експорт.
Існує одна галузь, яка не надається до міжнародної торгівлі,
і де можна створити багато робочих місць.
Так чи інакше, у постконфліктному становищі
розвивати цю галузь - раціонально.
Це сфера будівництва.
Сфера будівництва, вочевидь, відіграє ключову роль
у відбудові.
Але зазвичай під час конфлікту вона занепадає.
У пору конфлікту люди все руйнують.
Ніхто нічого не будує. Тому ця галузь сходить нанівець.
А коли ви спробуєте відродити її,
бо ж вона зовсім занепала,
ви стикаєтеся з низкою проблем.
Ціни підскочили,
а корумповані політики хочуть отримати свою частку з цієї галузі,
яка не створює нових робочих місць.
Отож одне з найважливіших завдань - подолати перешкоди
на шляху відновлення будівничої галузі.
Про які перешкоди йдеться?
Подумайте, що треба зробити,
щоб успішно збудувати якусь споруду, залучивши десятки працівників.
Спершу потрібен доступ до земельної ділянки.
Часто законодавство перестає працювати,
і ви не можете навіть отримати доступу до ділянки.
По-друге, потрібні вміння,
найзвичайнісінькі вміння у будівничій галузі.
У постконфліктних ситуаціях ми потребуємо не тільки "Лікарів без кордонів",
а й "Мулярів без кордонів",
які б навчили нових майстрів.
Нам потрібні фірми. А вони закрилися.
Тому треба підтримувати розвиток місцевих фірм.
Тоді ми не лише отримаємо робочі місця,
а й поліпшення громадської інфраструктури,
відновлення громадської інфраструктури.
А тепер перейдемо від робочих місць до другої мети -
поліпшення основних соціальних послуг.
Донорські організації
досі чубляться щодо того,
як організувати основні послуги
у постконфліктних регіонах.
З одного боку вони просторікують про те,
як відновити ефективну державу
на прикладі скандинавських країн у 1950-х.
Створимо галузеві міністерства з цих, тих і ще он тих питань,
які надаватимуть ці послуги.
Але це безглуздя, бо в глибині душі
донори знають, що це нереально,
і тому вирішують йти в обхід:
просто фінансують неурядові організації.
Такі підходи нераціональні.
Натомість я пропоную
заснувати так зване Незалежне агентство з надання послуг.
Поділити функції монопольного галузевого міністерства між трьома учасниками.
Функція планування і розробки політики залишається в міністерства;
наданням послуг на місцях
займаються конкретні установи -
церкви, неурядові організації, місцеві спільноти -
будь-хто, кому це вдається.
А між ними є посередник - державна установа,
Незалежне агентство з надання послуг,
яка спрямовує державні кошти,
зокрема гроші донорських організацій,
до надавачів послуг.
Таким чином неурядові організації стають частиною системи державного управління,
а не є цілком незалежними від неї.
Одна з переваг такої схеми - ви розподіляєте кошти збалансовано.
Ще один плюс - неурядові організації стають підзвітними.
Можна організувати непряму конкуренцію -
вони конкуруватимуть одна з одною
за ресурси.
Неурядові організації з доброю репутацією, як-от Oxfam, підтримують цю ідею.
Вони прагнуть дисципліни та підзвітності.
Ось вам спосіб поліпшити надання основних послуг.
А оскільки фінансуватиме це держава,
то ці послуги надаватимуться під її егідою.
Їх надаватимуть не завдяки
урядові США чи кільком неурядовим організаціям,
а від імені
постконфліктного уряду конкретної країни.
Отож робочі місця, основні послуги і, врешті-решт, прозорий уряд.
Прозорий - себто такий, що стежить за власними грошима.
Зазвичай постконфліктному урядові так бракує коштів,
що він потребує наших грошей,
щоб просто вижити.
Неможливо забезпечити основні функції держави,
якщо не вкласти гроші в основний бюджет країни.
Але коли ми вкладаємо кошти в основний бюджет,
ми знаємо, що не існує прозорої бюджетної системи,
яка б гарантувала, що гроші підуть туди, куди треба.
І якщо все, що ми зробимо - це вкладемо гроші та заплющимо очі,
то це означатиме не лише, що ті кошти буде змарновано -
це найменша з проблем -
а те, що ці гроші вкрадено.
Вкрадено шахраями, які й становлять найбільшу політичну проблему.
Так, мимоволі, ми даємо козирі людям, які є проблемою.
Створити прозорий уряд означає - так - надати гроші
бюджету,
і водночас забезпечити пильний контроль,
тобто технічну підтримку після виділення коштів.
Педді Ешдаун, Верховний представник ООН
з питань Боснії та Герцеговини,
написав книжку про свій досвід, де сказав:
"Я розумію, що потребував
бухгалтерів без кордонів,
які б стежили за грошима".
Але це - я вже завершую -
це все практичні моменти.
Яка ж мета?
Якщо дотримуватися цих порад, то чого ми досягнемо?
Після 10 років
завдяки увазі до будівничої галузі
буде створено робочі місця,
а значить, і безпеку -
адже молодь матиме, де працювати -
буде відбудовано інфраструктуру.
Ось що дасть зосередженість на будівничій галузі.
Увага до основних послуг,
що їх надаватимуть незалежні агенції,
врятує основні послуги,
які перебувають в катастрофічному становищі,
і переконає простих людей у тому,
що уряд робить щось корисне.
Спроби створити прозорий уряд
поступово витіснять із влади політичних шахраїв,
бо участь в політиці
не приноситиме ніяких прибутків.
І тому внаслідок поступового відбору
до гурту політиків
входитимуть не шахраї, а чесні люди.
Що це дасть?
З часом ми перейдемо
від політики грабежу
до політики надії. Дякую.
(Оплески)