Kalbėsiu apie pokonfliktinį stabilizavimą
ir kaip mes galėtume šį stabilizavimą geriau organizuoti.
Iki šiol vykę pokonfliktinio stabilizavimo procesai nebuvo itin sėkmingi.
Istoriškai, 40 procentų visų pokonfliktinių situacijų
atsiversdavo atgal į konfliktines per dešimtmetį.
Iš tikrųjų jomis paaiškinama pusė visų pilietinių karų.
Kodėl atsigavimo procesai buvo tokie nesėkmingi?
Na, tradicinis metodas
pokonfliktinių situacijų sprendimui
rėmėsi, galima sakyti, trimis principais.
Pirmasis principas yra, kad rūpi būtent politika.
Tad didžiausias prioritetas ir yra politika.
Pirmiausia pabandykime sukurti politinę sistemą.
Tada antrasis žingsnis būtų pasakyti, kad
situacija yra tikrai pavojinga, bet neilgam.
Todėl taikdarių reikia, bet išsiųskime juos namo kai tik įmanoma.
Tad, tai trumpalaikiai taikdariai.
Ir trečia, kokia yra taikdarių "išėjimo" strategija?
Tai rinkimai.
Rinkimai sukurs įstatymais paremtą ir atskaitingą valstybę.
Toks būtų tradicinis metodas.
Aš manau, kad šis metodas neigia tikrovę.
Mes matome, kad nėra greito vaisto.
Ir tikrai nėra greito būdo sukurti saugumą.
Aš bandžiau nagrinėti, kokia rizika yra šaliai atsiversti atgal į konfliktą
per dešimtmetį po konflikto.
Ir rizika išlieka aukšta per visus 10 metų.
Ir ji išlieka aukšta nepaisant visų politinių inovacijų.
Ar rinkimai išties sukuria įstatymais paremtą ir atskaitingą valdžią?
Rinkimai sukuria laimėtojus ir pralaimėtojus.
Ir pralaimėtojas lieka priešpriešoje su aplinka.
Tikrovė yra tokia, kad mes turime apversti šią seką.
Ne politika turi eiti pirma;
iš tikrųjų politika turėtų būti paskutinė.
Dešimties metų laikotarpyje politika tampa mažiau sudėtinga,
jei statoma ant socialinio
ir ekonominio vystymosi pagrindo --
gerovės atkūrimo.
Kodėl politika lengvėja?
Ir kodėl politika tokia sudėtinga iš pradžių?
Nes po stagnacijos ir nuosmukio metų
politikos mentalitetas yra toks, kad politikoje vieni laimi tik kitiems pralošus.
Jei realybė yra stagnacija,
aš galiu kilti, tik jei tu eini žemyn.
Ir tai nesukuria produktyvios politikos.
Ir todėl toks mentalitetas turi pakisti iš
"nulinės sumos" žaidimo į tokį, kuriame visi gali laimėti kartu;
tik tada galime turėti produktyvią politiką.
Tu gali tik kilti; tai pokytis mąstysenoje,
jei realybė yra tokia, kad yra kuriamas klestėjimas.
Ir jei mes norime klestėjimo, turi būti saugumas.
Tai yra ką gauname matydami tikrovę.
Bet tikrovės matymo tikslas
yra tikrovę keisti.
Todėl leiskite man pasiūlyti
du metodus
pakeisti šių situacijų tikrovę.
Pirmasis yra atpažinti tarpusavio priklausomybę tarp
trijų esminių veikėjų, kurie yra skirtingi veikėjai,
ir šiuo metu veikia nekoordinuotai.
Pirmasis veikėjas yra Jungtinių Tautų Saugumo Taryba.
Saugumo taryba paprastai yra atsakinga
už taikdarius,
statančius saugumą.
Ir turėtų būti pripažinta, kad,
visų pirma, taikdarystė veikia.
Tai yra finansiškai efektyvus metodas.
Jis didina saugumą.
Bet taikdarystė turi būti ilgalaikė.
Tai turi būti metodas taikomas dešimtmetį,
o ne tik porą metų.
Tai vienas iš veikėjų, Saugumo taryba.
Antrasis veikėjas, visai kitokia grupė,
yra šalys donorai.
Donorai teikia pokonfliktę finansinę paramą.
Praeityje paprastai
donorai reikšdavo susidomėjimą pirmuosius porą metų
ir tada jiems nusibosdavo.
Jie perėjo į kitą situaciją.
Pokonfliktinis atsigavimas
yra lėtas procesas.
Ekonomikoje nėra greitų procesų,
išskyrus nuosmukį.
Tai gali padaryti gana greitai.
(Juokas)
Tad donorai turėtų pasilikti šioje situacijoje
bent dešimtmetį.
Ir tada trečiasis veikėjas
yra pokonfliktinė valdžia.
Ir yra du pagrindiniai dalykai, kuriuos jai reikia padaryti.
Vienas būtų įvykdyti ekonominę reformą,
o ne nervintis dėl politinės konstitucijos.
Valdžiai būtina reformuoti ekonominę politiką.
Kodėl? Nes konflikto metu
ekonominė politika paprastai tampa bloga.
Valdžios išgraibsto trumpojo laikotarpio galimybes
ir, besibaigiant konfliktui, yla ima lįsti iš maišo.
Tad tai, ką palieka konfliktas yra labai bloga ekonominė politika.
Tad mes turime reformų darbotvarkę ir integravimo darbotvarkę.
Integravimo darbotvarkė neateina iš rinkimų.
Rinkimai sukuria pralaimėtoją, kuris tada tampa atskirtas.
Tad įtraukimo strategija reiškia tikrąjį
žmonių grąžinimą į bendruomenę.
Tad štai trys veikėjai.
Ir jie yra tarpusavyje priklausomi
ilguoju laikotarpiu.
Jei Saugumo taryba neįsipareigoja palaikyti saugumo
dešimtmečio laikotarpiu,
negali turėti pasitikėjimo, kuris reikalingas investavimui.
Jei neturi ekonominės politikos reformos ir paramos,
nebus ekonominio atsigavimo,
kas yra tikroji "išėjimo" strategija taikdariams.
Mes turime suprasti šią tarpusavio priklausomybę
formaliais abipusiais įsipareigojimais.
Jungtinės Tautos netgi turi savo kalbą
šiems abipusiams įsipareigojimams -- abipusių įsipareigojimų pripažinimą;
tai yra susitarimo kalba.
Todėl mums reikia pokonfliktinio susitarimo.
Jungtinės Tautos netgi turi agentūrą, kuri galėtų tarpininkauti šiems susitarimams;
tai yra Taikos Statymo Komisija.
Būtų idealu turėti standartų rinkinį,
kad, esant pokonfliktinėje situacijoje,
būtų tikimasi bendrų įsipareigojimų iš
iš šių trijų pusių.
Tad tokia yra pirmoji idėja:
pripažinti tarpusavio priklausomybę.
Leiskite man pristatyti antrąjį metodą.
Ir tai būtų kreipti dėmesį į keletą kritinių tikslų.
Tipinė pokonfliktinė situacija yra zoologijos sodas
su skirtingais veikėjais ir su skirtingais prioritetais.
Ir iš tiesų, nelaimei, jei vadovaujiesi reikmėmis,
gauni labai nekryptingą veiksmų planą,
nes tokiose situacijose reikmės atsiranda visur,
bet galimybė įvykdyti pokyčius yra labai limituota.
Tad turime laikytis disciplinos ir kreipti dėmesį į esminius dalykus.
Ir aš norėčiau įteigti, kad tipinėje pokonfliktinėje situacijoje
trys dalykai yra esminiai.
Vienas jų -- darbai.
Vienas -- bazinių paslaugų gerinimas,
ypač sveikatos apsaugos, kuri koflikto metu būna katastrofiška.
Taigi, darbai, sveikata ir švari valdžia.
Šie yra trys kritiniai prioritetai.
Šiek tiek pakalbėsiu apie kiekvieną iš jų.
Darbai.
Koks būtų išskirtinis būdas
kurti darbus postkonfliktinėse situacijose?
Ir kodėl darbai yra taip svarbu?
Darbai kam? Svarbiausia darbai jauniems vyrams.
Pokonfliktinėse situacijose
viena priežasčių, kodėl jos taip dažnai grįžta į konfliktą,
yra ne dėl to, kad garbaus amžiaus moterys nusivilia.
Tai atsitinka todėl, kad jauni vyrai nusivilia.
Ir kodėl jie nusivilia? Todėl, kad nėra ką veikti.
Todėl mums reikia proceso, kuris kurtų darbus
paprastiems jauniems žmonėms, ir greitai.
Na, tai yra sudėtinga.
Valdžios pokonfliktinėse situacijose
dažnai reaguoja išpūsdamos valstybės tarnautojų skaičių.
Tai nėra gera idėja.
To negalima išlaikyti ilgesnį laiką.
Iš tikrųjų, išpučiant valstybės aparatą
sukuriamas ilgalaikis įsipareigojimas.
Bet priversti plėstis privatųjį sektorių taip pat sunku,
nes bet kokia veikla, atvira tarptautinei prekybai
bus paprasčiausiai nekonkurencinga
pokonfliktinėje situacijoje.
Tai nėra sąlygos pramonės gamybos eksportui.
Yra vienas sektorius, kuriam negresia tarptautinė prekyba
ir kuris gali sukurti daug darbų
ir kuris yra, bet kuriuo atveju, praktiškas sektorius
plėsti po konflikto.
Tai yra statybos sektorius.
Statybų sektorius turi gyvybiškai svarbią funkciją,
savaime suprantama, atstatyme.
Bet paprastai šis sektorius konflikto metu nunyksta.
Per konfliktus žmonės užsiima griovimu.
Jokios statybos nevyksta. Tad šis sektorius pradingsta.
Ir bandant jį plėsti
jam praktiškai nesant,
atsiranda gausybė kliūčių.
Iš esmės, kainos kyla
ir korumpuoti politikai ima iš šio sektoriaus rentas,
bet tai negeneruoja darbų.
Taigi politikos prioritetas yra naikinti silpnąsias vietas
plečiant statybų sektorių.
Kokios silpnosios vietos tai galėtų būti?
Tik pagalvok, ką reikia atlikti sėkmingai,
norint pastatyti struktūrą, naudojančią daug darbo jėgos.
Visų pirma reikia prieigos prie žemės.
Dažnai teisinė sistema yra neveikianti,
todėl net negalima gauti žemės.
Paskui reikia įgūdžių,
tų kasdieniškų įgūdžių, būtinų statyboms.
Pokonfliktinėse situacijose mums reikia ne tik "Daktarų be sienų",
mums reikia "mūrininkų be sienų",
kad būtų atkurti darbo įgūdžiai.
Mums reikia firmų. Firmos išėjo.
Todėl mums reikia skatinti vietinių bendrovių augimą.
Tai darant gauname ne tik darbus,
mes gauname gerėjančią viešąją infrastruktūrą,
viešosios infrastruktūros atstatymą.
Leskite nuo darbų pereiti prie antrojo tikslo,
kuris yra bazinių socialinių paslaugų gerinimas.
Iki šiol tarp šalių donorų buvo,
galima sakyti, šizofrenija,
kai kalbama kaip reiktų kurti bazines viešąsias paslaugas
pokonliktiniuose sektoriuose.
Iš vienos pusės, tai yra laikymasis idėjos,
kaip atstatyti efektyvią valstybę
Skandinavijos pavyzdžiu 1950-aisiais.
Įkurkime šio, to ir ano ministerijas,
kurios teiktų šias paslaugas.
Ir tai yra šizofreniška, nes savo širdyse
šalys donorai supranta, kad tai nėra realistiškas planas,
ir tada donorai nueina visai kitu keliu:
tiesiog remti nevalstybines organizacijas.
Nei vienas iš šių kelių nėra protingas.
Ir todėl aš siūlyčiau tai,
ką vadinu "Nepriklausomomis viešųjų paslaugų institucijomis".
Tai suskaidytų monopilinių ministerijų funkcijas į tris dalis.
Planavimo funkcija ir politikos funkcija liktų su ministerija;
tiesioginiam paslaugų teikimui
reiktų naudoti bet ką, kas veikia --
bažnyčias, nevalstybines organizacijas, bendruomenes,
bet ką, kas veikia.
Ir tarp šių dviejų turėtų būti vieša instancija,
"Nepriklausoma viešųjų servisų institucija",
kuri nukreipia iš mokesčių mokėtojų surinktus pinigus
ir ypač šalių donorų pinigus
tiesioginiams paslaugų tiekėjams.
Šiuo atveju nevyriausybinės organizacijos tampa sistemos dalimi,
o ne tiesiog priklauso nuo jos.
Vienas to privalumų yra tas, kad pinigai gali būti skirstomi nuosekliai.
Kitas privalumas, kad nevyriausybinės organizacijos gali būti atsakingos už savo veiklą.
Galima naudoti konkurencinę kriterijų sistemą,
kad jos konkuruotų viena su kita
dėl resursų.
Gerai veikiančios nevyriausybinės organizacijos, kaip Oxfam, mėgsta šią idėją.
Jos nori disciplinos ir atsakomybės.
Tad tai yra būdas išplėsti viešąsias paslaugas.
Ir valdžiai šias paslaugas finansuojant,
valdžia kartu ir taptų jų reprezentacine dalimi.
Tad šios paslaugos nebūtų teikiamos už ačiū
Jungtinių Valstijų valdžiai ar kokiai nors nevyriausybinei organizacijai.
Paslaugos būtų pateikiamos
kaip pačios šalies valdžios darbo rezultatas.
Taigi, darbai, bazinės viešosios paslaugos ir, galiausiai, švari valdžia.
Švari reiškia sekanti savo pinigus.
Tipiškai pokonfliktinei valstybei trūksta pinigų,
tad jai reikia mūsų pinigų
vien tam, kad palaikytų gyvybę.
Neįmanoma iš valstybės gauti viešųjų paslaugų
nesuteikus jos biudžetui pagrindinio finansavimo.
Bet, suteikus šiuos pinigus šalies biudžetui,
mes žinome, kad tai nėra sąžiningai veikiančios biudžetinės sistemos,
kas reikštų, kad pinigai bus išleisti teisingai.
Jei mes tik duosime pinigus ir užsimerksime,
pinigai nebus tiesiog iššvaistyti,
tai mažiausia problema --
jie bus atimti.
Atimti nusikaltėlių, kurie yra politinės sistemos problemų centre.
Todėl patys to nenorėdami, mes stiprinsime žmones, kurie yra problema.
Taigi švarios valdžios statymas reiškia, taip, pinigų teikimą
šalies biudžetui,
bet taip pat kruopštų nagrinėjimą,
kas pasireiškia technine parama, ateinančia kartu su pinigais.
Paddy Ashdown, buvęs vyriausiasis Bosnijos atstovas
Jungtinėms Tautoms,
savo atsiminimų knygoje rašė:
"Aš supratau, kad mums reikėjo būtent
"buhalterių be sienų",
ateinančių kartu su pinigais."
Tad tai -- leiskite man apibendrinti --
yra pilnas rinkinys.
Koks būtų tikslas?
Jei tai darytume, ką galėtumėme tikėtis pasiekti?
Kad po 10 metų
dėmesio statybų sektoriui,
mes sukūrėme ir darbus,
ir, tuo pačiu, saugumą --
nes jauni žmonės turėtų darbus --
ir būtume atstatę infrastruktūrą.
Tai būtų dėmesys statybų sektoriui.
Dėmesys bazinių viešųjų paslaugų teikimui
per nepriklausomas viešųjų paslaugų instancijas
būtų išgelbėjęs viešųjų servisų buklę
iš katastrofiškos
ir būtų davęs paprastiems žmonėms suvokimą,
kad valdžia daro kažką naudinga.
Dėmesys "švariai valdžiai" būtų
po truputį išstūmęs politinius nusikaltėlius,
nes nebūtų buvę pinigų
už dalyvavimą politikoje.
Tad palaipsniui
sistemoje dirbančių politikų rinktinė
pavirstų iš nusikaltėlių į sąžiningus.
Kokioje situacijoje tada būtume?
Palaipsniui vyktų judėjimas
iš grobstymo politikos
į viltingą politiką. Ačiū.
(Plojimai)