A konfliktust követő helyreállításról fogok beszélni,
és hogy hogyan tehetjük jobbá a helyreállítást, a konfliktust követően.
A konfliktus utáni helyreállítás egyenlege, nem túl meggyőző.
Az összes konfliktus utáni helyzet 40 százaléka
történelmileg, már egy évtizeden belül visszatér a konfliktusba.
Tulajdonképpen az összes polgárháború felét erre lehet visszavezetni.
Miért ilyen rossz az eredmény?
Nos, a hagyományos megközelítés
a konfliktus utáni helyzetekben
háromféle elven nyugodott.
Az első alapelv a következő: a politika az, ami számít.
Tehát, az első dolog, ami előtérbe kerül, az a politika.
Próbálj, és építs ki egy politikai megegyezést elsősorban.
Aztán a második lépés, hogy azt mondjuk
"A helyzet veszélyes ugyan, de csak egy rövid időre."
Úgyhogy keríts békefenntartókat, de a leggyorsabban vidd őket haza.
Szóval, rövid távú békefenntartók.
És harmadszor, mi a kivonulási stratégiája a békefenntartóknak?
Egy választás.
Ami egy legitim és elszámoltatható kormányt fog teremteni.
Szóval ez a hagyományos megközelítés.
Azt hiszem, ez a megközelítés tagadja a valóságot.
Látjuk, hogy nincs gyors megoldás.
Semmiképpen nincs gyors biztonsági megoldás.
Próbáltam megnézni a konfliktusba való visszatérés kockázatát,
a konfliktus utáni évtizedünk során.
És a kockázatok magasak maradtak az egész évtizedben.
És magasak maradtak, a politikai innovációktól függetlenül.
Tud egy választás egy elszámoltatható és legitim kormányt létrehozni?
Amit egy választás eredményez, az egy nyertes, és egy vesztes.
És a vesztes nem békíthető ki.
Az az igazság, hogy meg kell fordítanunk a sorrendet.
Nem a politika az elsődleges;
annak inkább az utolsónak kéne lennie.
A politika könnyebbé válik, ahogy múlik egy évtized,
ha arra alapozol, hogy
biztonsággal és gazdasági fejlődéssel
építed újjá a jólétet.
Miért lesz könnyebb a politika?
És miért akkora nehézség kezdetben?
Mert az éveken át tartó stagnálás és hanyatlás után,
a politika mentalitása az lesz, hogy ez egy zéró összegű játék.
Ha a valóság stagnálás,
én csak úgy emelkedhetem föl, ha te lekerülsz.
És ez nem szül termékeny politikát.
És a mentalitásnak a zéró összegből
pozitív értékre kell változnia,
mielőtt termékeny politikát lehetne létrehozni.
Csak akkor vehet jó irányt a gondolatváltás
ha az a valóság, hogy megteremtődik a jólét.
És a jólét megteremtéséhez, meg kell valósítani a biztonságot.
Szóval ez van, ha szembesülünk a valósággal.
De a valósággal való szembesülés célja az,
hogy megváltoztassuk a valóságot.
Így most hadd ajánljak
két egymást kiegészítő megközelítést
a valóságos helyzet megváltoztatására.
Az első, hogy tudomásul kell vennünk, hogy a három,
különböző kulcsszereplő, egymásra van utalva,
és pillanatnyilag koordinálatlanok.
Az első szereplő a Biztonsági Tanács.
A Biztonsági Tanácsnak, jellemzően az a felelőssége,
hogy békefenntartókat biztosít
akik felépítik a biztonságot.
Ezt tudomásul kell venni,
elsőkét, hogy a békefenntartás működik.
Ez egy költséghatékony megközelítés.
Növeli a biztonságot.
De hosszú távra kell tervezni.
Egy évtizedes távú megközelítésre
inkább, mint csak néhány évre szólóra.
Ez az egyik szereplő, a Biztonsági Tanács.
A második, már egy teljesen más szerepkör,
az adományozók.
A donor biztosítja a konfliktus utáni támogatást.
A múltban, jellemzően,
a donorok is csak az első néhány évben voltak érdekeltek,
aztán ráuntak.
Átköltöztek egy másik terepre.
A konfliktus utáni gazdasági fellendülés
egy lassú folyamat.
Nincsenek gyors megoldások a gazdaságban,
kivéve a hanyatlást.
Ezt elég gyorsan el lehet érni.
(Nevetés)
Így a kisegítőknek, ragaszkodni kell ehhez a helyzethez
legalább egy évtizedig.
Aztán a harmadik kulcsszereplő
a konfliktus utáni kormányzat.
Nekik két fontos kulcsszerepük adódik.
Az első, hogy gazdasági reformokat kell létrehozniuk,
nem pedig a politikai alkotmányírással vesződni.
Meg kell változtatnia a gazdaságpolitikát.
Miért? Mert viszály idején
a gazdaságpolitika általában romlik.
A kormányok megragadják a rövid távú lehetőségeket
a konfliktus végén azonban ez visszaüt.
Tehát a konfliktusnak öröksége a rossz gazdaságpolitika.
Tehát van egy reform ügy, és van egy befogadási terv.
A befogadási terv nem a választásokból származik.
A választások vesztest eredményeznek akit azután kizárnak.
Nos, a befogadás azt jelenti,
hogy többieket ténylegesen is beengedjük a sátorba.
Így van meg a három szereplő.
Ezek egymásra vannak utalva,
hosszú időre.
Ha a Biztonsági Tanács nem kötelezi el magát a biztonságért
az elkövetkező évtizedre,
akkor nem kapod meg a biztosítékot, ami a befektetőket hozná.
Ha nem adod meg a politikai irányelveket és a támogatást,
nem kapod meg a gazdasági fellendülést sem,
ami a valódi stratégia ahhoz, hogy a biztonsági erők kivonuljanak.
Szóval tudomásul kell vennünk ezt az együttműködést,
formális, kölcsönös kötelezettségvállalással.
Az ENSZ-nek erre valójában van egy nyelve,
a kölcsönös kötelezettségvállalások elismerésére;
ezt hívják úgy, hogy szerződésnyelv.
Így tehát szükségünk van egy konfliktus utáni egyezségre.
Az ENSZ-nek van is egy ügynöksége, ami közvetíti ezeket az egyezségeket,
úgy hívják, hogy Békeépítési Bizottság.
Ideális lenne, ha létezne egy sor szabványos norma,
melyek alapján, amikor egy konfliktus utáni helyzetbe kerülünk,
ezeket a kölcsönös elköteleződéseket elvárhatnánk
mind a három szereplőtől.
Tehát ez az első elképzelés:
tudomásul venni az egymásra utaltságot.
És most hadd térjek rá a második, kiegészítő megközelítésre.
És ez az, hogy összpontosítsunk néhány kritikus cél elérésére.
Egy tipikus konfliktus utáni helyzet, kaotikus halmaza
a különböző szereplőknek és prioritásoknak.
És sajnos, ha a szükségek határozzák meg az irányokat,
az egy nagyon szétszórt menetrendet eredményez,
mert ilyen körülmények közt, a szükség mindenhol megjelenik,
ugyanakkor a kapacitás a változások véghezviteléhez véges.
Szóval fegyelmezetten kell összpontosítanunk a kritikus dolgokra.
És azt állítom, hogy egy konfliktus utáni helyzetben
három kritikus dolog van.
Az egyik a munkahelyek.
A másik, javítani az alapellátásokon --
legfőképpen az egészségügyben, ami egy katasztrófa a konfliktus idején.
Szóval, munka, egészségügy, és tiszta kormányzás.
Ez a három kritikus prioritás.
Most ezekről fogok beszélni egyenként.
Munka.
Milyen különleges megközelítése van
a munkahelyteremtésnek egy konfliktus utáni helyzetben?
És a munkahelyek miért olyan fontosak?
Munka, de kinek? Leginkább fiatal férfiaknak.
Egy konfliktus utáni helyzetben,
az oka annak, hogy olyan gyakran visszatérnek a konfliktusba,
nem az öreg anyókák nyugtalankodása.
Hanem a fiatal férfiak keltette felfordulás.
És miért dühösek? Mert nincs semmi dolguk.
Ilyen módon, szükségünk van egy munkát teremtő folyamatra,
az átlag fiatalembernek, de gyorsan.
Nos, ez igencsak nehéz.
Kormányok, a konfliktus utáni állapotban
sokszor a közigazgatást élénkítik.
Ez nem egy jó terv.
Nem fenntartható.
Sőt, egy hosszú távú felelősséget építünk ki az által,
ha túl sok közszolgát alkalmazunk.
De a magánszektort is nehéz bővíteni,
mert minden tevékenység, amely nyitva áll a nemzetközi kereskedelem felé,
az alapvetően nem lesz versenyképes
egy konfliktus utáni helyzetben.
Ezek nem olyan körülmények, hogy exportra gyártásra lehessen építeni.
Van egy ágazat, ami nincs kitéve a nemzetközi kereskedelemnek,
és ami sok munkahelyet teremthet,
és ugyanakkor egy értelmes szektor
a bővítésre egy konfliktus után,
ez pedig az építőipar.
Az építőipari ágazatnak létfontosságú szerepe van,
nyilvánvalóan, az újjáépítésben.
De általában, ez a szektor elhal a konfliktus idején.
Konfliktus idején az emberek pusztítanak.
Semmi építkezés nem folyik. És így, ez a szektor összezsugorodik.
Aztán, amikor megpróbáljuk bővíteni
mert elhalt,
sok helyen szűk keresztmetszetekkel találkozunk.
Alapjában, az árak az égben vannak,
és bűnöző politikusok lefölözik a díjakat az ágazatból,
de ez nem hoz létre munkát.
Így a politikaalkotás elsődleges célja, hogy felszámolja a
szűk keresztmetszeteket, miközben bővíti az építőipart.
Mik lehetnek ezek a szűk keresztmetszetek?
Csak gondoljuk el, hogy mit kellene tenni ahhoz,
hogy sikeresen megépüljön egy létesítmény, sok munkával.
Először is, a földhöz hozzá kell férni.
Legtöbbször a jogi rendszer lebomlott
úgy, hogy hozzá se lehet érni a földekhez.
Másodsorban, szakértelemre van szükség,
az építőiparban szükséges hétköznapi készségekre.
A konfliktus utáni helyzetekben nem csak Orvosok Határok Nélkülre van szükség,
hanem Kőművesek Határok Nélkülre is,
újjáépíteni a készségeket.
Szükségünk van cégekre. A vállalatok kivonultak.
Ezért kell a helyi cégeknek növekedést biztosítani.
Ha ezt tesszük, nemcsak munkahelyeket kapunk,
hanem a közösségi infrastruktúra is fejlődik,
a közösségi infrastruktúra helyreállítódik.
Hadd térjek át a munkáról, a következő tárgyra,
amely az alapvető szociális szolgáltatások javításáról szól.
És máig, egyfajta skizofrénia volt ebben
a kisegítő közösségben.
hogy hogyan kell kiépíteni az alapvető szolgáltatásokat
a konfliktus utáni ágazatokban.
Egyrészt lehet arról beszélni,
és ötletelni, hogy hogyan lehet újjáépíteni egy hatékony államot
Skandináv példára az 1950-es években.
Hogy fejlesszünk ki szakminisztériumokat így, úgy, és a többi,
hogy teljesítsék ezeket a szolgáltatásokat.
És ez azért skizofrén, mert a szívükben
az adományozók tudják, hogy ez nem egy reális ügy,
és ugyanakkor azt is teljesen kikerülik:
csak civil szervezeteket finanszíroznak.
Egyik megközelítés sem értelmes.
Tehát, amit ajánlanék,
én úgy hívom, hogy Független Ellátó Hivatal.
Ez felosztaná a monopolizált szakminisztériumi funkciót három részre.
A tervezési funkció és a szabályozás, marad a minisztériumnál,
a szolgáltatások nyújtása pedig helyileg marad meg,
azt kell használni ami működik --
egyházak, civil szervezetek, helyi közösségek,
akármi, ami működik.
És közöttük kell, hogy legyen egy állami hivatal,
a Független Ellátó Hivatal,
ami elosztja a közpénzeket,
és különösen az adományozók pénzeit,
a kiskereskedelmi ellátókhoz.
Így a civil szervezetek részévé válnak az állami, kormányzati szerveknek,
inkább, mint azoktól függetlenül.
Az egyik előnye, hogy következetesen lehet szétosztani a pénzt.
Másik, hogy felelősségre vonhatóak a nem kormányzati szervek.
Használható lesz egy méréseken alapuló verseny,
ahol egymással kell versengeniük
az erőforrásokért.
A jó NGO-k, mint az Oxfam, szívesen vesznek egy ilyen elképzelést.
Azt akarják, hogy fegyelem, és elszámoltathatóság legyen.
Ez egy módja, hogy felépítsük az alapvető szolgáltatásokat.
És mivel a kormány finanszírozná,
ezeket a szolgáltatásokat közösként hirdethetné.
Így nem azt mondanák, hogy "köszönhetően az Egyesült Államok kormányának
és néhány nem kormányzati szervezetnek".
Közösként lennének hirdetve
úgy, mint a konfliktus utáni kormány által elért eredmény az országban.
Szóval, munkahely, alapvető szolgáltatások, és egy tiszta kormány.
A tiszta azt jelenti, hogy követi a költekezéseit.
A tipikus konfliktus utáni kormánynak olyan kevés pénze van,
hogy szüksége van a pénzünkre,
csak hogy egy létfenntartó rendszer lehessen.
Képtelenség az állam alapvető funkcióit ellátni,
anélkül, hogy befizetnénk a költségvetésébe ezeknek az országoknak.
De ha befizetünk a központi költségvetésbe,
és tudjuk, hogy nincsen a költségvetési rendszernek integritása,
az azt jelenti, hogy el is költik a pénzt.
És ha csak befizetünk és szemet hunyunk, az nem csak azt jelenti,
hogy azt a pénzt elpazarolják --
mert ez a legkisebb probléma --
hanem, hogy az a pénz már zsákmánnyá vált.
Bűnözők zsákmányává, akik a politikai probléma középpontjai.
És akaratlanul is mi erősítjük azokat, akik a problémát okozzák.
Egy tiszta kormányt építeni azt jelenti, hogy igen, adjunk pénzt
a költségvetésbe,
ugyanakkor biztosítsunk állandó ellenőrzést,
amihez technikai segítségnyújtás kell, hogy követhesse a pénzt.
Paddy Ashdown, aki Bosznia főképviselője volt
az ENSZ-ben,
a tapasztalatairól írt könyvében mondta,
"Rájöttem, hogy amire szükségem volt,
az a Könyvelők Határok Nélkül,
hogy követhessük azt a pénzt."
Szóval, hadd foglaljam össze
a lényeget.
Mi a cél?
Ha ezt követjük, mit remélünk elérni?
Azt, hogy 10 év múlva,
az építkezési ágazatra fókuszálva
munkahelyeket teremtenénk,
és azáltal biztonságot,
-- mert a fiataloknak lenne munkájuk --
és ami által újjáépülne az infrastruktúra.
Szóval ez a hangsúly az építőiparon.
Az alapvető szolgáltatások nyújtására fókuszálva
ezeken a független ellátó hivatalokon át
kimenthette volna az alapvető szolgáltatásokat
katasztrofális állapotukból,
és azt az érzést adhatta volna a hétköznapi emberek számára,
hogy a kormány valami hasznosat is tett.
A hangsúly a tiszta kormányon
fokozatosan kiszorította volna a politikai bűnözőket,
mert semmi pénz nem származna
a politikai szerepvállalásból.
És így fokozatosan a kiválasztódás,
a politikusok összetétel,
a csalótól az egyenesre változna.
Hová tudna ez minket vezetni?
Fokozatosan elmozdulnánk
egy zsákmányszerzés politikájáól
a remény politikájába. Köszönöm.
(Taps)