אני הולך לדבר על שיקום אחר-קונפליקט
ואיך אנו יכולים לשקם אחר-קונפליקט טוב יותר.
ההיסטוריה של שיקום אחר-קונפליקט לא מאוד מרשימה.
40 אחוזים מכל המצבים של אחרי-קונפליקט,
היסטורית, הדרדרו חזרה לקונפליקט תוך עשור.
למעשה, הם אחראים לחצי ממלחמות האזרחים.
מדוע היו התוצאות כה עגומות?
ובכן, הגישה השגרתית
למצבים של אחרי-קונפליקט
נחה על, בערך, שלושה עקרונות.
העיקרון הראשון הוא, זוהי הפוליטיקה שמשנה.
לכן, הדבר הראשון שמתעדפים הוא פוליטיקה.
נסה לבנות הסדר פוליטי תחילה.
ואז השלב השני הוא לומר,
"אין ספק שהמצב מסוכן, אבל רק לתקופה קצרה."
לכן, הבא שומרי-שלום, אבל החזר אותם הביתה מוקדם ככל האפשר.
כלומר, שומרי-שלום קצרי-מועד.
ושלישית, מה היא אסטרטגיית המילוט של שומרי-השלום?
האסטרטגיה היא בחירות.
שייצרו ממשלה לגיטימית ואחראית.
אז זוהי הגישה השגרתית.
אני חושב שגישה זו מתכחשת למציאות.
אנו רואים שאין פתרון מהיר.
ללא ספק אין פתרון בטחוני מהיר.
ניסיתי להסתכל על הסיכונים להדרדר חזרה לקונפליקט,
במהלך העשור שלאחר הקונפליקט שלנו.
והסיכונים נותרים גבוהים לאורך כל העשור.
והם נותרים גבוהים ללא תלות בחידושים הפוליטיים.
האם בחירות יוצרות ממשלה אחראית ולגיטימית?
מה שבחירות יוצרות הם מנצח ומפסיד.
והמפסיד אינו מפויס.
האמת היא שאנו צריכים להפוך את הסדר.
לא פוליטיקה תחילה;
למעשה, פוליטיקה אחרונה.
הפוליטיקה נעשית קלה יותר ככל שהעשור מתקדם
אם אתה בונה על יסודות
של בטחון והתפתחות כלכלית.
הבנייה מחדש של שפע.
מדוע הפוליטיקה נעשית קלה יותר?
ולמה היא כה קשה בהתחלה?
בגלל שאחרי שנים של קיפאון והתדרדרות,
הלך הרוח של הפוליטיקה הוא שמדובר במשחק סכום-אפס.
אם המציאות היא קיפאון,
מצבי יכול להשתפר רק אם מצבך מתדרדר.
וזה לא יוצר פוליטיקה מועילה.
ולכן הלך הרוח צריך להשתנות
ממשחק סכום-אפס למשחק סכום-חיובי
לפני שתוכל לקבל פוליטיקה מועילה.
תוכל להפוך לאופטימי, לעבור שינוי מחשבתי, רק אם
המציאות היא ששפע נבנה סביבך.
ועל מנת לבנות שפע, אנו זקוקים לביטחון תחילה.
אז זה מה שאתה מקבל כשאתה מתמודד עם המציאות.
אבל המטרה של התמודדות עם המציאות
היא לשנות את המציאות.
ולכן עכשיו תנו לי להציע
שתי גישות משלימות
לשנות את המציאות של המצבים.
הראשונה היא לזהות את התלות ההדדית
בין שלושה גורמי מפתח, שהם שחקנים שונים,
וכרגע לא מתואמים.
הגורם הראשון הוא מועצת הביטחון.
למועצת הביטחון יש בד"כ את האחריות
לספק את שומרי-השלום
שבונים את הביטחון.
וצריך להכיר בזה,
ראשית כל, ששמירת השלום עובדת.
זו גישה משתלמת.
היא אכן משפרת את הביטחון.
אבל היא צריכה להעשות לזמן ארוך.
הגישה צריכה להיות לאורך עשור,
במקום רק לאורך שנים בודדות.
זה שחקן אחד, מועצת הביטחון.
השחקן השני, קבוצה אחרת של אנשים,
הוא התורמים.
התורמים מספקים סיוע אחר-קונפליקט.
באופן מסורתי בעבר,
התורמים התעניינו בשנים הראשונות,
ואח"כ השתעממו.
הם עברו לאיזה מקום אחר.
שיקום כלכלה אחר-קונפליקט
הוא תהליך איטי.
אין תהליכים מהירים בכלכלה
מלבד התדרדרות.
אפשר לעשות את זה די מהר.
(צחוק)
לכן התורמים חייבים להשאר עם המצב הזה
לפחות לעשור.
ושחקן המפתח השלישי
הוא הממשלה של אחרי הקונפליקט.
ויש שני דברים מרכזיים שהיא צריכה לעשות.
האחד הוא שהיא חייבת לעשות רפורמה כלכלית,
ולא לריב על ההרכב הפוליטי של השלטון,
היא חייבת לתקן את המדיניות הכלכלית.
מדוע? משום שבמהלך קונפליקט
מדיניות פוליטית לרוב מתדרדרת.
ממשלות מנסות לחטוף הזדמנויות קצרות-מועד.
וכשהקונפליקט נגמר, צריך כבר לשלם את החשבון.
אז המדיניות שנותרת מתקופת הקונפליקט היא באמת מדיניות כלכלית רעה.
אז יש אג'נדה של שינוי, ויש אג'נדה של הכללה.
האג'נדה של הכללה לא מגיעה מבחירות.
בחרות יוצרות מפסיד, שאח"כ נותר בחוץ.
אז הכוונה של אג'נדת ההכללה היא בכנות
להכניס את כל האנשים לאוהל.
אז שלושת השחקנים הללו.
והם תלויים הדדית
לאורך תקופה ארוכה.
אם מועצת הביטחון לא מסורה לביטחון
לאורך העשור,
אין לך את השבת הביטחון שיוצרת השקעות פרטיות.
אם אין לך את שינוי המדיניות והסיוע,
אתה לא מקבל את השיקום הכלכלי,
שהוא אסטרטגיית המילוט האמיתית לשומרי-השלום.
אז עלינו להכיר בתלות ההדדית הזו,
באמצעות התחייבויות הדדיות פורמליות.
לאו"ם יש למעשה שפה
להתחייבויות ההדדיות הללו, ההכרה בהתחייבויות הדדיות.
היא נקראת השפה של ברית.
ולכן אנו צריכים ברית אחר-קונפליקטית.
לאו"ם יש אפילו סוכנות שיכולה לתווך בכאלו בריתות.
היא נקראת ועדת בניית השלום.
יהיה אידיאלי אם יהיה אוסף סטנדרטי של נורמות
אשר, כאשר מגיעים למצב של אחרי-קונפליקט,
יצפו להבטחות הדדיות הללו
משלושת הצדדים הללו.
אז זה היה הרעיון הראשון.
לזהות את התלות ההדדית.
וכעת אשוב לגישה השניה, שהיא משלימה.
והיא להתמקד על מעט מטרות קריטיות.
לרוב המצב של אחרי-קונפליקט היא גן חיות
של שחקנים שונים עם עדיפויות שונות.
ואכן, למרבה הצער, אם אתה מנווט לפי צרכים
אתה מקבל אג'נדה מאוד מפוזרת.
מכיוון שבמצב המדובר, צרכים נמצאים בכל מקום.
אבל היכולת לעשות שינוי מאוד מוגבלת.
אז עלינו להיות ממושמעים ולהתמקד בדברים הקריטיים.
ולדעתי, במצב האחר-קונפליקטי הסטנדרטי
שלושה דברים הם קריטיים.
אחד הוא עבודות.
אחד הוא שיפורים בשירותים הבסיסיים.
במיוחד בתחום הבריאות, שהוא אסון בזמן קונפליקט.
אז עבודות, בריאות וממשלה נקייה.
אלו הם שלושת הדברים הקריטיים.
אז אדבר קצת על כל אחד מהם.
עבודות.
מהי גישה מיוחדת
לייצור עבודות במצב של אחרי-קונפליקט?
ומדוע עבודות הן כה חשובות?
עבודות למי? במיוחד עבודות לאנשים צעירים.
במצב של אחרי-קונפליקט,
הסיבה שהן מתדרדרות חזרה לקונפליקט לעיתים כה קרובות,
אינה בגלל שנשים מבוגרות מתעצבנות.
זה בגלל שאנשים צעירים מתעצבנים.
ומדוע הם מתעצבנים? בגלל שאין להם מה לעשות.
ולכן, אנו צריכים תהליך של ייצור משרות,
לאנשים רגילים צעירים, מהר.
זה קשה.
ממשלות במצב של אחר-קונפליקט
מגיבות בד"כ באמצעות ניפוח השירות הציבורי.
זה איננו רעיון טוב.
לא ניתן לתחזק את זה.
למעשה, אתה בונה תלות ארוכת-תווך
בניפוח השירות הציבורי.
אבל לגרום למגזר הפרטי להתרחב זה גם קשה.
משום שכל פעילות שהיא פתוחה למסחר בין לאומי
הולכת להיות לא תחרותית
במצב של אחרי-קונפליקט.
אלו אינן סביבות בהן אתה יכול לבנות תעשייה שיכולה לייצא.
יש מגזר אחד שאינו חשוף למסחר בין לאומי,
ושיכול לייצר הרבה עבודות.
ושהוא, בכל מקרה, מגזר שהגיוני
להרחיב, אחרי קונפליקט.
וזהו מגזר הבנייה.
למגזר הבנייה תפקיד חיוני,
ללא ספק, בבנייה מחדש.
אבל לרוב, מגזר זה מצטמק בזמן קונפליקט.
במהלך קונפליקט אנשים הורסים.
לא מתרחשת שום בנייה. ולכן המגזר מצטמק.
ואז כשאתה מנסה להרחיב אותו,
בגלל שהוא מצומק,
אתה נתקל בהרבה צווארי בקבוק.
בעקרון, מחירים ממריאים
ופוליטיקאים מושחתים חולבים את הכסף שהמגזר מקבל.
אבל זה לא מייצר שום עבודות.
ולכן המדיניות החשובה ביותר היא לשבור את צווארי הבקבוק
בהרחבת מגזר הבניה.
מה יכולים להיות צווארי הבקבוק?
פשוט תחשבו מה עליכם להצליח לעשות
על מנת לבנות מבנה, באמצעות הרבה כוח עבודה.
תחילה אתם צריכים נגישות לקרקע.
לעיתים קרובות המערכת המשפטית שבורה
ואינך יכול להשיג אפילו נגישות לקרקע.
שנית אתם צריכים מיומנות,
המיומנות הרגילה של מגזר הבנייה.
במצבים של אחרי-קונפליקט אנו צריכים יותר מרופאים ללא גבולות,
אנו צריכים בנאים ללא גבולות,
על מנת לבנות מחדש את אוסף המיומנויות.
אנו צריכים חברות. החברות הסתלקו.
אז עלינו לעודד התפתחות של חברות מקומיות.
אם נעשה זאת, לא רק שניצור עבודות,
נצליח גם לשפר את התשתיות הציבוריות,
השיקום של תשתיות ציבוריות.
כעת אעבור מעבודות למטרה השנייה,
שהיא שיפור בשירותים הציבוריים הבסיסיים.
ועד כה, היתה סוג של סכיזופרניה
בקהילת התורמים,
באשר לאיך לבנות שירותים בסיסיים
בסביבה של אחרי-קונפליקט.
מצד אחד זה לשלם מס שפתיים
לרעיון של בנייה מחדש של מדינה מתפקדת
בדמותה של סקנדינביה בשנות ה50.
בואו נפתח משדרי ממשלה של זה, זה, וזה,
שמספקים את השירותים הבאים.
וזה סכיזופרני משום שבליבם
התורמים יודעים שזו לא אג'נדה הגיונית.
ולכן מה שהם עוד עושים הוא עיקוף מושלם.
פשוט לממן ארגונים לא ממשלתיים.
שתי הגישות הללו חסרות הגיון.
ולכן מה שאציע
הוא מה שאני קורא לו רשויות עצמאיות לשירותים.
זה לפצל את התפקידים של משרד הממשלה המונופולי לשלושה.
תפקיד התכנון ותפקיד המדיניות נשארים במשרד.
בשביל לספק את השירותים בשטח
צריך להשתמש בכל מה שעובד,
כנסיות, ארגונים לא ממשלתיים, קהילות מקומיות.
מה שעובד.
ובין לבין, צריכה להיות סוכנות ציבורית,
הרשות העצמאית לשירותים
שמתעלת את הכסף הציבורי,
ובמיוחד את כספי התרומות,
לספקי השירותים.
כך הארגונים הלא ממשלתיים הופכים לחלק מהמערכת הממשלתית,
במקום להיות חלק בלתי תלוי בה.
יתרון אחד של זה הוא שאתה יכול להקציב כסף בעקביות.
יתרון אחר, הוא שאתה הופך את הארגונים הלא ממשלתיים לאחראים.
אתה יכול לעשות תחרות לפי קריטריונים.
כך שהם יצטרכו להתחרות אחד נגד השני
על המשאבים.
הארגונים הלא ממשלתיים הטובים, כמו אוקספם, מאוד אוהבים רעיון זה.
הם רוצים להיות בעלי המשמעת והאחריות.
אז זוהי דרך לקבל שירותים בסיסיים משופרים.
ובגלל שהממשלה תממן זאת,
השירותים הללו ישווקו בשמות שניהם.
לכן הם לא יסופקו תודות
לממשלת ארה"ב וכמה ארגונים לא ממשלתיים.
הם ישווקו כשירותים
שניתנו על ידי ממשלת אחרי-הקונפליקט במדינה.
אז, עבודות, שירותים בסיסיים ולבסוף ממשלה נקייה.
בנקי הכוונה לעקוב אחרי הכסף שלהם.
הממשלה הנפוצה של אחרי-קונפליקט היא כל כך קצרה בכסף
שהיא צריכה את הכסף שלנו
רק בשביל לא להתמוטט.
לא ניתן לבצע את התפקידים הבסיסיים של המדינה
אלא אם כן נכניס כסף לתקציב הליבה של מדינות אלו.
אבל אם נשים כסף בתקציב הליבה,
אנו יודעים שאין מערכות תקציביות אמינות,
שמשמעותן שהכסף ינוצל כהלכה.
ואם כל מה שנעשה הוא לתת כסף ולעצום את עיננו.
זה לא סתם שבזבזנו את הכסף,
זו הקטנה בבעיותינו,
זה שהכסף נלכד.
הוא נלכד על ידי מושחתים שנמצאים בליבה של הבעיה הפוליטית.
וכך, לא בכוונה, אנו מחזקים את האנשים שהם הבעיה.
אז לבנות ממשלה נקייה משמעו, כן, לספק כסף
לתקציב.
אבל גם לבחון מאוד בקפדנות.
כלומר הרבה עזרה טכנית שעוקבת אחרי הכסף.
פאדי אשדאוון, שהיה הנציג הגבוה לענייני בוסניה
באו"ם,
בספרו על נסיונו, אמר,
"אני מבין שמה שהייתי צריך
היה רואי חשבון ללא גבולות,
שיעקבו אחר הכסף."
אז זהו ה --- הבה נסכם,
זוהי החבילה.
מה המטרה?
אם נעקוב אחרי זה, מה נקווה להשיג?
שבמהלך 10 השנים,
הפוקוס על מגזר הבנייה
גם ייצר משרות
ולכן, בטחון.
בגלל שלאנשים צעירים יש עבודות.
והוא ישקם את התשתית.
אז זה הפוקוס על מגזר הבנייה.
הפוקוס על סיפוק השירותים המרכזיים
דרך אותן רשויות עצמאיות לשירותים
הציל את השירותים הבסיסיים
ממצבם ההרוס.
וניתנה לאנשים הרגילים
התחושה שהממשלה עושה משהו מועיל.
הדגש על ממשלה נקייה
דחק החוצה לאיטו את המושחתים הפוליטיים.
בגלל שלא היה כלל כסף
בהשתתפות בפוליטיקה.
ולכן בהדרגתיות הבחירה,
ההרכב של פוליטיקאים,
יזוז מהמושחת לישר.
היכן זה ישאיר אותנו?
בהדרגתיות זה יביא
מפוליטיקה של בזיזה
לפוליטיקה של תקווה. תודה לכם.
(מחיאות כפיים)