Я думав, що, готуючись до мого TED побажання,
я спробую розглянути в широкому контексті те, що намагаюся робити,
і те, наскільки це співпадає з тим, що намагаються робити інші.
Ми живемо у світі, який, як усім відомо, є взаємозалежним,
але не самодостатнім у трьох основних галузях.
Передусім у ньому панує глибока нерівність:
половина людей у світі досі живуть на менш, ніж два долари в день;
мільярд людей без доступу до питної води;
два з половиною мільярди живуть в антисанітарних умовах;
ще мільярд лягають спати голодними кожного вечора;
одна з чотирьох смертей трапляється від СНІДу, туберкульозу, малярії
та різних інфекцій, якими заражаються через забруднену воду -
80 відсотків з них - це діти, молодші 5 років.
Навіть у багатих країнах зростання нерівності стає звичним.
У Сполучених Штатах з 2001 року ми мали п'ять років економічного росту,
п'ять років росту продуктивності на робочих місцях,
але середня зарплата при цьому не змінюється і відсоток працюючих сімей,
що знаходиться нижче рівня бідності, зріс на 4%.
Кількість працюючих сімей, які не отримують медичного догляду, зросла на чотири відсотки.
І цей взаємозалежний світ - який був прихильним до більшості із нас -
саме тому ми всі є тут в Північній Каліфорнії і займаємося тим, чим займаємося,
щоб заробити на життя, насолоджуючись цим вечором, - у цьому світі панує глибока нерівність.
А також нестабільність.
Нестабільний він через загрози терору,
зброю масового знищення, поширення глобальних захворювань
та відчуття, що ми є вразливішими зараз, ніж багато років тому.
І, можливо, найважливішим з усього є те, що світ руйнівний
через кліматичні зміни, вичерпання ресурсів та знищення видів.
Коли я думаю про світ, який би я хотів залишити своїй доньці
та внукам, які, сподіваюся, у мене будуть,
то уявляю світ, який рухається далі від нерівності, нестабільності, нежиттєздатності
до інтегрованих спільнот - на локальному, національному та глобальному рівнях -
які поділяють характеристики усіх успішних спільнот:
надають широкодоступний ряд можливостей,
розділене почуття відповідальності за успіх спільної справи
та вроджене почуття приналежності.
Легше говорити, ніж робити.
Коли декілька років тому у Великобританії сталися напади терористів,
гадаю, навіть тоді вони не забрали стільки життів, скільки ми втратили у Сполучених Штатах 9 вересня.
Гадаю, британців найбільше стурбувало те,
що зловмисники не були чужинцями, а доморощеними громадянами,
для яких релігія та політична ідентичність були важливішими,
ніж люди, поряд з якими вони виростали, ходили до школи,
працювали, разом проводили вихідні, обідали.
Іншими словами, вони вважали, що відмінності між ними
важливіші за людську спільноту.
Це є головним психологічним захворюванням людства у 21-му столітті.
У всій цій суміші, такі люди як ми, котрі не працюють в державних закладах,
мають більше сили, щоб робити добро, аніж в будь-який інший період історії,
тому що більше половини людей у світі
живе під керівництвом урядів, за які вони проголосували, і які вони можуть скинути.
І навіть недемократичні уряди більше прислухаються до громадської думки.
Тому що первинно до влади інтернету,
соціапьно малозабезпечені люди можуть збиратися разом і збирати величезні суми грошей,
котрі можуть міняти світ заради громадського добробуту, якщо всі вони дійдуть згоди.
Коли цунамі затопило Південну Азію, Сполучені Штати пожертвували 1,2 більйони доларів.
30% цієї суми пожертвували фізичні особи.
Половина з них надіслали гроші через Інтернет.
Середній внесок становив близько 57 доларів.
По-третє, через зростання кількості неурядових організацій.
Вони, бізнес-структури, інші громадські групи, мають величезну силу
впливати на життя людей.
Коли я став президентом у 1993,
в Росії не існувало жодної такої організації.
Зараз їх там кілька сотень тисяч.
Жодної в Індії. Тепер там щонайменше півмільйона діючих організацій.
Жодної не було в Китаї. Зараз є 250 000 зареєстрованих урядом,
можливо, це число є вдвічі більшим за рахунок тих, котрі не реєструються з політичних мотивів.
Коли я заснував свою фундацію, і подумав про світ такий, яким він є,
і світ, який я сподіваюся залишити наступному поколінню,
я спробував бути реалістом з приводу того, що турбувало мене все життя,
і на що я досі міг впливати.
Я хотів зосередитися на діяльності,
яка б допомогла знизити рівень бідності, перемогти хвороби, контролювати кліматичні зміни,
нівелювати релігійні, расові та інші розбіжності, які роздирають цей світ,
але зробити це в такий спосіб, щоб можна було використати
будь-які особливі вміння, котрі доступні в нашій групі,
аби змінити спосіб, у який здійснювалися деякі громадські функції,
таким чином, щоб вони поширилися по світу.
Ви можете побачити це на прикладі того, що ми здатні зробити для поширення медикаментів проти СНІДу.
Хочу зазначити, що голова нашого відділу по боротьбі зі СНІДом
і людина, яка активно задіяна в реалізацію бажання, яке я сьогодні озвучу,
Айре Мегазінер, зараз знаходиться тут зі мною і я хочу подякувати йому за все, що він зробив,
Він ось там.
(Оплески)
Коли я покинув офісну роботу і мене попросили попрацювати спочатку на Карибах,
допомагаючи подолати кризу СНІДу,
основні медикаменти були доступні приблизно за 500 доларів на людину в рік.
Якщо купувати їх великими партіями,
можна було отримати їх за 400 доларів.
Першою країною, куди ми поїхали працювати, були Багами,
там платили по 3500 доларів за ці ліки.
Ринок був настільки дезорганізованим,
що вони купували ці ліки через двох посередників,
які дерли з них втридорога.
Тож за перший тиждень, коли ми приступили до роботи,
ми добилися зниження ціни до 500 доларів.
І раптово вони могли зекономити в сім разів, так само як і врятувати більше життів
за ту ж суму грошей.
Тоді ми почали працювати з виробниками ліків від СНІДу,
один з них згадується у фільмі,
і вели з ними переговори про зміни у бізнес-стратегії,
тому що навіть за 500 доларів ці ліки
продавалися з високою маржею, низькими об'ємами та негарантованою оплатою.
Тож ми працювали над покращенням продуктивності операцій
та ланцюга постачання, і добилися низької маржі, високих об'ємів,
та бізнесу з гарантованою оплатою.
Я жартував, що основним внеском, зробленим нами
для боротьби проти СНІДу, було добитися від виробників
змінити стратегію, працювати не як ювелірні магазини, а як бакалійні.
Але ціна знизилася до 140 доларів з 500.
І дуже швидко середня ціна стала 192 долари.
Тепер ми можемо отримувати ці ліки десь за 100 доларів.
Ліки для дітей коштували 600 доларів,
тому що ніхто не міг дозволити собі купити їх.
Ми добилися зниження ціни до 190 доларів.
Тоді французи встановили свій блискуче розроблений податок на авіаперевезення,
для підтримки проекту під назвою UNITAID,
це дозволило допомогти ряду інших країн.
На даний момент ці ліки для дітей коштують 60 доларів на людину в рік.
Єдине, що стримує нас, фактично, від порятунку життя
кожного, хто потребує ліків, щоб залишатися живим,
це відсутність систем, необхідних для діагностики, лікування та догляду
людей, та доставки цих ліків.
Ми запровадили ініціативу по боротьбі з дитячим ожирінням з Асоціацією Серця, в Америці.
Ми спробували робити те саме, ведучи переговори з промисловцями,
які виробляють напої та снеки, для зниження калорійності
та іншого небезпечного вмісту їжі, яка надходить в школи.
Ми просто реорганізували ринок.
І я усвідомив, що в цьому повністю неурядовому світі
хтось мусить думати про організацію ринку громадського харчування.
І це те, що ми намагаємося зараз робити,
працювати з групою великих міст для запобігання кліматичним змінам,
та знизити величезні об'єми викидів, що дозволить містам,
які виробляють 75 відсотків від всієї кількості парникового газу у світі,
суттєво та швидко зменшити викиди парникового газу
у спосіб, який ще й буде економічно вигідним.
І вся ця дискусія про те, наче це економічний тягар,
залишається загадкою для мене.
Я міг би порівняти це з пташиним гніздом на землі.
Коли Аль Гор отримав свій заслужений Оскар
за "Незручну правду", я надихнувся,
і приспішував його випустити другий фільм.
Для тих з вас, хто бачив "Незручну правду",
найважливішим слайдом в повчальній лекції Гора був останній,
який показує, куди спрямуються парникові гази,
якщо ми нічого не робитимемо, ось куди вони підуть.
Існує шість різних категорій
речей, які ми можемо зробити для зміни траєкторії.
Нам потрібен фільм про ці шість категорій.
І кожен з вас мусить мати це закарбованим в голові
та відповідно організувати своє життя.
Ось це ми і намагаємося це робити.
Таким чином, організація цих ринків - один з наших напрямків.
Зараз ми взяли на себе ще одну справу, і це стосується мого бажання.
Я знаю зі свого досвіду роботи в країнах, котрі розвиваються,
що, хоч заголовки можуть бути песимістичними - вони можуть говорити,
що неможливо виконати те чи інше через корупцію,
насправді набагато гіршою від корупції є некомпетентність,
яка і годує корупцію.
Зараз, завдяки низьким цінам, у нас є гроші, і ми можемо поширювати
ліки від СНІДу по всьому світу, людям, до яких зараз ми дістатися не можемо.
Наші низькі ціни сьогодні діють в 25 країнах, де ми працюємо,
в загальному в 62 країнах.
Приблизно 550 000 осіб отримають з цього користь.
І в нас є кошти, щоб розширювати це коло.
А от систем, які забезпечують доступ до людей, немає.
Тому ми й намагаємося вирішити цю проблему,
працюючи спочатку в Руанді, потім в Малаві та інших місцях -
хоча, я хочу розповісти сьогодні тільки про Руанду-
намагаємося розробити модель сільської охорони здоров'я в бідних областях -
її можна буде використувати для роботи зі СНІДом, туберкульозом, малярією, іншими інфекціями,
здоров'я матері і дитини та широким спектром інших порушень здоров'я,
з якими стикаються бідні верстви населення в країнах, що розвиваються.
Модель, яку спочатку можна збільшити до масштабів населення Руанди,
а тоді буквально
застосовувати в будь-якій іншій бідній країні світу.
Контрольні точки: перша - чи вдасться це виконати?
Чи вдасться побудувати систему високоякісної медичної допомоги?
І друга - чи вдасться це за таку низьку ціну,
яка дозволить країні підтримувати систему охорони здоров'я
без іноземних донорів через 5-10 років?
Адже, чим довше я працюю над цими питаннями,
тим більше переконуюся, що ми повинні -
в області економіки, здоров'я, освіти, чого завгодно -
ми повинні будувати системи.
І відсутність дієвих систем
ламає зв'язки, які зібрали нас всіх разом сьогодні в цьому залі.
Подумайте, яке б життя ви не прожили,
скільки б перешкод ви не зустріли на своєму шляху,
в критичні моменти ви завжди знали,
що існує чіткий передбачуваний зв'язок між прикладеними зусиллями
і результатом, якого ви досягли.
У світі без систем, в хаосі,
все перетворюється в партизанську війну.
в якій немає передбачуваного.
І стає майже неможливим рятувати життя,
давати дітям освіту, розвивати економіку, що завгодно.
Людина, на мою думку,
яка зробила найкращий внесок у сфері охорони здоров'я щодо
побудови систем в дуже бідних регіонах - це Пол Фармер,
якого багато хто з вас знає, - він пропрацював уже 20 років зі своєю організацією,
"Партнери по Здоров'ю", в основному на Гаїті, де починав.
Вони також працюють в Росії, Перу
та багатьох інших регіонах планети.
Незважаючи на велику бідність на Гаїті, в області, яку обслуговує клініка доктора Фармера -
а вони охоплюють територію значно більшу,
ніж можливо, на думку їхніх медичних професіоналів, -
з 1998 року туберкульоз не забрав жодного людського життя, жодного.
І вони добилися багатьох інших вражаючих результатів.
Так що, коли ми вирішили працювати в Руанді
над суттєвим підвищенням доходів країни та боротися зі СНІДом,
ми хотіли побудувати систему охорони здоров'я,
оскільки вона була повністю зруйнована під час геноциду 1994 року,
а прибуток на душу населення складав менше 1 долара в день.
Тож я подзвонив Полу Фармеру, запитав, чи може він нам допомогти.
Мені здавалося, що якщо ми зможемо довести, що на Гаїті працювала модель,
і модель в Руанді, яку ми могли б в подальшому поширювати по всій країні,
то, в першу чергу, це було б чудово для самої країни,
яка постраждала за останні 15 років як жодна інша у світі,
а, по-друге, у нас був би зразок, який ми могли б надалі адаптовувати
в будь-якій іншій бідній країні світу.
І ми взялися за роботу.
Наша спільна робота почалася 18 місяців тому.
Ми працюємо в районі Південної Кайонзи,
одному з найбідніших в Руанді,
з населенням близько 400 000 чоловік.
По суті, ми застосовуємо методи Пола Фармера з Гаїті,
де він набирає та навчає оплачуваних суспільних медпрацівників,
які здатні визначити захворювання,
забезпечити належну діагностику пацієнтам з ВІЛ та туберкульозом,
прослідкувати, щоб вони регулярно приймали свої ліки,
налагодити медичну освіту населення, доступність чистої води та каналізації,
забезпечити необхідні харчові добавки та надання пацієнтам медичної допомоги вищого рівня
при необхідності.
Належні процедури були пропрацьовані,
як я вже сказав, Полем Фармером та його командою
під час роботи в сільских областях Гаїті за останні 20 років.
Ми недавно провели оцінку перших півтори року наших зусиль в Руанді.
І результати такі хороші, що уряд Руанди
вже погодився прийняти модель за зразок для всієї країни
і добряче підтримав її, надавши всю можливу урядову допомогу.
Я розкажу вам трішки про нашу команду, тому що це дуже показово,
У нас близько 500 осіб по всьому світу,
які працюють зі СНІДом, деякі з них не отримують зарплати -
працюють просто за дах над головою, їжу, і ми покриваємо транспортні витрати.
Крім того, в нас є інші люди в інших програмах.
Наш бізнес-план в Руанді
складений під керівництвом Діани Нобл,
надзвичайно обдарованої жінки,
що, тим не менше, часто трапляється серед людей, які бажають займатися такою роботою.
Вона була наймолодшим партнером Schroder Ventures в Лондоні, не маючи і 30 років.
Вона була виконавчим директором успішного інтернет-проекту,
створила і побудувала компанію Reed Elsevier,
а в 45 років вирішила, що хоче присвятити себе абсолютно іншим речам.
Так що тепер вона працює на роботі з повною занятістю за дуже маленьку зарплату.
Вона зі своєю командою колишніх бізнесменів створила бізнес-план,
який дозволив нам збільшити нашу модель до масштабів цілої країни.
І це достойний результат для людини, яка раніше займалася приватними інвестиціями
і отримувала за свою роботу великі гроші.
Коли ми з'явилися в цій місцевості, 45 відсотків дітей, молодших 5 років,
були хворобливими через погане харчування,
23 відсотки дітей помирали у віці до 5 років.
Смертність новонароджених становила більше 2,5 відсотків.
Більше 15 відсотків смертей серед дітей і дорослих були викликані
кишковими паразитами та діареєю через брудну воду та антисанітарію -
всьому цьому можна запобігти та вилікувати.
Більше 13 відсотків смертей припадало на інфекції дихальних шляхів -
знову ж таки, їм також можна запобігти та вилікувати.
Жодна людина в цьому районі не отримувала лікування від СНІДу чи туберкульозу.
Ось що відбулося за 18 місяців:
число пацієнтів, які отримують лікування від СНІДу виросло від 0 до 2000 осіб.
Це 80 відсотків усіх хворих на СНІД в цьому районі.
Тільки послухайте: менше 0,4 відсотка людей, які проходять лікування,
припинили приймати ліки або іншим способом саботували лікування.
Ця цифра нижча, ніж в США.
Менше 0,3 відсотка
довелося перевести на дорожчі ліки другої лінії.
400 000 вагітних жінок отримали консультації
і будуть народжувати в організованій медичній установі.
Це близько 43 відсотків усіх вагітностей.
Близько 40 відсотків усього населення - я сказав 400 000. Я мав на увазі 40 000.
Близько 40 відсотків хворих на туберкульоз отримають лікування -
всього за 18 місяців, коли ми починали з нуля.
43 відсотки дітей, які потребують дитячого харчування
для запобігання порушенню харчування та дитячій смертності,
отримують харчові добавки, необхідні для їх життя та росту.
Ми почали першу в країні програму лікування малярії.
Пацієнтів приймають в госпіталі, який був зруйнований під час геноциду
і відбудований заново разом з іншими 4 клініками нашими силами,
ми відремонтували їх повністю - з сонячними генераторами електроенергії, хорошим лабораторним устаткуванням.
Ми лікуємо 325 людей в місяць,
окрім всіх хворих на СНІД - ті лікуються вдома.
І найголовніше -
ми скористалися моделлю Пола Фармера з використанням суспільних медпрацівників,
тому, за нашими оцінками, ця система може застосовуватися по всій Руанді.
Це буде коштувати державі 5-6% ВВП,
а, отже, уряд зможе підтримувати цю систему
без допомоги з-за кордону вже через 5-6 років.
Ті з вас, хто знайомий з економічною стороною охорони здоров'я,
знають, що розвинуті країни витрачають приблизно 9-11% ВВП
на медицину, окрім США: ми витрачаємо 16%,
але це окрема історія.
(Сміх в залі).
Зараз Партнери по Здоров'ю і Міністерство охорони здоров'я Руанди
спільно з працівниками нашого фонду працюють над масштабуванням цієї системи.
Ми також запускаємо цей проект в Малаві і Лесото.
У нас є схожі проекти в Танзанії, Мозамбіку,
Кенії та Ефіопії, де й інші партнери рухаються до тої ж цілі -
врятувати якомога більше життів,
до того ж врятувати завдяки системному підходу, який можна застосувати в масштабах країни,
моделі, яку можна перенести в будь-яку країну світу.
Нам потрібні початкові вклади для підготовки лікарів, медсестер,
адміністративних медичних працівників та державних медпрацівників по всій країні,
для підключення інформаційних технологій, сонячної енергії,
водопроводу та каналізації, транспортної інфраструктури
Але за 5-10 років
ми знизимо необхідність в іноземній допомозі
та поступово зведемо її до нуля.
Моє бажання - щоб TED підтримав нашу роботу та допоміг нам побудувати
сільську систему охорони здоров'я в бідній країні, Руанді,
яка може стати прикладом для Африки
і, насправді, для будь-якої бідної країни в світі.
Я вірю, що це допоможе нам побудувати інтеґрованіший світ,
де більше союзників і менше терористів,
більше громадян, які плідно трудяться і менше ворогів,
місце, в якому ми б хотіли, щоб зростали наші діти і внуки.
Для мене було великою честю працювати в Руанді,
де ми також втілюємо в життя крупний проект з економічного розвитку
разом з сером Томом Хантером, шотландським меценатом.
В минулому році, користуючись тим же методом, що й з ліками від СНІДу,
ми зменшили ціну добрив та понизили ставки по мікрокредитах на 30 відсотків,
добившись 300-400% збільшення
фермерських врожаїв.
Люди Руанди пережили багато, і ніхто з нас, особливо я,
не допоміг їм, коли вони були на грані знищення один одного.
Ми виправляємо це зараз, і вони настільки раді та спрямовані поглядом у своє майбутнє.
Ми дотримуємось правил охорони навколишнього середовища,
Я стараюся переконувати їх не використовувати електромережі
для 35 % населення, які не мають доступу до них.
а використовувати чисту енергію, розробляти відповідні проекти по відновленню лісів.
Жителі Руанди, до речі, досить непогано, пане Уілсон,
зберегли свої ґрунти.
Є декілька хлопців із сімей південних фермерів -
перше, що я зробив, коли до них приїхав -
став навколішки і почав копатися в землі,
щоб зрозуміти, що вони з нею зробили.
Це реальний шанс довести, що країна,
яка майже повністю себе знищила,
може зайнятися відновленням, реорганізуватися, сконцентруватися на майбутньому
та забезпечити комплексну медичну допомогу при мінімальній підтримці з-за кордону.
Я вдячний за цю премію, і ось як я хочу її використати.
Нам не буде зайвою допомога -
подумайте, що б це означало, якби ми могли запровадити систему охорони здоров'я світового класу
у Руанді - країні, де прибуток на одну людину в день становить менше одного долара,
- систему, яка могла б врятувати сотні мільйонів життів
за наступних десять років, якщо її запровадити в інших подібних країнах на цій планеті.
Це вартує зусиль і я вірю в успіх цієї справи.
Дякую і хай благословить вас Господь.
(Оплески)