Până a ajunge la dorinţa mea TED
voi încerca pentru început să pun în perspectivă ceea ce vreau să fac
şi felul în care se potriveşte cu ce vor ei să realizeze.
Toată lumea ştie că trăim într-o lume care se află în dependenţă reciprocă,
dar care are trei mari neajunsuri.
Este, în primul rând, profund lipsită de egalitate de şanse.
Jumătate din populaţia lumii încă trăieşte cu mai puţin de doi dolari pe zi,
un milion de oameni nu au acces la apă potabilă,
două milioane şi jumătate nu au acces la un sistem sanitar,
un milion adorm flămânzi în fiecare noapte.
Unul din patru decese anuale este cauzat de SIDA, TBC, malarie
şi o varietate de infecţii asociate cu apa nepotabilă-
80 la sută dintre ei sub vârsta de cinci ani.
Chiar şi în ţări bogate este acum normal să vezi lipsa de egalitate de şanse crescând.
Începînd cu 2001 Statele Unite au cunoscut o perioadă de cinci ani de creştere economică,
cinci ani de creştere a productivităţii la locul de muncă,
dar salariile medii stagnează şi procentul familiilor active
care coboară sub limita sărăciei a crescut cu patru procente.
Procentul familiilor active fără asistenţă medicală a crescut cu patru procente.
Aşadar această lume interdependentă care a fost destul de bună cu majoritatea dintre noi-
şi de aceea suntem aici în California de Nord şi facem ceea ce facem
pentru a ne câştiga existenţa, bucurându-ne de această seară-este profund inegală.
Este de asemenea instabilă.
Instabilă datorită ameninţărilor teroriste,
armelor de distrugere în masă, răspândirii epidemiilor
şi sentimentului că suntem vulnerabili aşa cum nu eram cu doar câţiva ani în urmă.
Şi poate cel mai grav dintre toate, este neprielnică
datorită schimbării climatice, epuizării resurselor şi distrugerii speciilor.
Când mă gândesc la lumea pe care vreau s-o las fiicei mele
şi nepoţilor pe care sper să-i am,
este o lume care depăşeşte problemele inegalităţii, instabilităţii si interdependenţei nefavorabile
şi se îndreaptă către comunităţi integrate - locale, naţionale şi globale -
care împărtăşesc caracteristicile tuturor comunităţilor de succes.
Un set de oportunităţi accesibile, larg împărtăşite,
un simţ al responsabilităţii pentru reuşita planului comun
şi un sentiment de apartenenţă autentic.
Toate mai uşor de spus decât de făcut.
Când, în urmă cu câţiva ani, au avut loc incidentele teroriste din Marea Britanie
care deşi nu au făcut aşa de multe victime ca în Statele Unite în 9/11,
lucrul care i-a tulburat cel mai mult pe britanici
a fost faptul că autorii nu au fost străini, ci compatrioţi
ale căror identităţi politice şi religioase au fost mai importante pentru ei
decât oamenii alături de care au crescut, au mers la şcoală,
au lucrat, au petrecut week-end-uri şi au împărţit mese.
Cu alte cuvinte, ei au considerat diferenţele dintre ei
mai importante decât omenia lor comună.
Aceasta este principala molimă psihologică a omenirii în secolul 21.
În acest amestec, oameni ca noi care nu ocupă funcţii publice
au mai multă putere ca niciodată în istorie de a face bine,
pentru că mai mult de jumătate din populaţia lumii
este condusă de guverne pe care le-au ales şi pe care pot să le remanieze.
Şi chiar şi guvernele nedemocrate sunt mai sensibile la opinia publică.
În principal, datorită puterii Internetului,
oameni cu venituri modeste se pot uni pentru a strânge sume mari de bani
care pot schimba lumea printr-un gest de caritate publică, dacă toţi sunt de acord.
Când tsunami-ul a lovit Asia de Sud, Statele Unite au oferit 1.2 miliarde de dolari.
Au donat 30 la sută din gosodăriile noastre.
Jumătate dintre acestea prin intermediul Internetului.
Contibuţia medie a fost în jur de 57 de dolari.
Şi în al treilea rând, datorită ascensiunii organizaţiilor neguvernamentale.
Acestea, companiile, alte grupari cetăţeneşti au o putere enormă
să schimbe vieţile semenilor noştri.
Când am devenit preşedinte în 1993,
nu exista niciuna dintre aceste organizaţii în Rusia.
Acum sunt câteva sute de mii.
Niciuna în India. Acum sunt active cel puţin jumătate de milion.
Niciuna în China. Acum sunt 250.000 de organizaţii înregistrate la guvern,
şi probabil de două ori mai multe neînregistrate din motive politice.
Când mi-am organizat fundaţia, m-am gândit la lume aşa cum este
şi la cea pe care sper să o las generaţiilor viitoare
şi am încercat să fiu realist în legătură cu ce a fost întotdeauna important pentru mine în viaţă
şi asupra căruia puteam să am încă un impact.
Am vrut să pun accentul pe activităţi
care pot micşora nivelul de sărăcie, combate bolile şi schimba clima,
cât şi să realizeze o punte în ceea ce priveşte diferenţele religioase, rasiale şi de altă natură care tulbură lumea,
dar să o facem într-o manieră ce ne-ar permite să folosim
orice abilităţi speciale pe care le aveam ca şi grup
pentru a schimba felul în care era îndeplinită o anumită funcţie publică
pentru a avea un impact mai mare asupra restului lumii.
Aţi văzut o referinţă la acest lucru în ceea ce am realizat cu medicamentele ce tratează SIDA.
Şi aş vrea să menţionez că cel care a condus efortul nostru contra SIDA
şi care este, de asemnea, activ în dorinţa ce o voi exprima în această seară,
Ira Magaziner, este aici cu mine şi vreau să îi mulţumesc pentru tot ce a realizat.
Este acolo.
(Aplauze)
Când mandatul prezidenţial s-a sfârşit şi am fost rugat să lucrez, prima oară în Caraibe
pentru a încerca să ajut în criza SIDA,
medicamentele generice erau disponibile pentru circa 500 de dolari de persoană pe an.
Dacă le cumpărai în cantităţi mari,
le puteai obţine la puţin sub 400 de dolari.
Prima ţară în care am lucrat, Bahamas,
plătea 3 500 de dolari pentru aceste medicamente.
Piaţa era aşa de dezorganizată
încât cumpărau aceste medicamente prin intermediul a doi agenţi
care îi trăgeau pe sfoară înşeptit.
Aşa că în prima săptâmână de lucru
am coborât preţul la 500 de dolari.
şi dintr-o dată au putut să salveze de şapte ori mai multe vieţi
pentru aceeaşi sumă de bani.
Apoi am început discuţii cu producătorii de medicamente
unul dintre ei fiind citat în film,
şi am negociat o schimbare total diferită în strategia de afaceri.
Pentru că şi la preţul de 500 de dolari aceste medicamente
erau vândute cu o marjă de cost mare, în cantităţi mici şi în condiţii de plată nesigure.
Aşadar am lucrat la îmbunătăţirea productivităţii operaţiunilor
şi a lanţului de aprovizionare, obţinând marje joase, volume mari,
şi o afacere bazată pe plăţi sigure.
Am glumit că principala noastră contribuţie
în lupta împotriva SIDA a fost să îi determinăm pe producători
să îşi schimbe strategia de magazin de bijuterii spre una de alimentară.
Dar preţul a ajuns la 140 de dolari de la 500.
Şi destul de curând, preţul mediu era de 192 de dolari,
Acum le putem obţine la aproximativ 100 de dolari.
Medicamentele pentru copii erau 600 de dolari,
pentru că nimeni nu îşi permitea să le cumpere.
Am renegociat preţul la 190.
Apoi francezii au impus taxa lor aeriană genial concepută
pentru a crea ceva numit UNITAID,
şi au mai obţinut şi ajutorul câtorva state.
Medicamentele pentru copii sunt acum 60 de dolari de persoană pe an.
Singurul lucru care ne împiedică să salvăm vieţile
tutoror celor care au nevoie de medicamente pentru a supravieţui
este absenţa sistemelor de diagnosticare, tratare şi îngrijire
a oamenilor şi cele de livrare a acestor medicamente.
Am lansat o iniţiativă împotriva obezităţii la copii împreună cu Asociaţia Heart din America.
Am încercat să facem acelaşi lucru negociind
cu industria de băuturi răcoritoare şi cea de snack-uri pentru a reduce numărul de calorii
şi cel al substanţelor periculoase ce se găsesc în mâncărurile livrate şcolilor.
Am reorganizat pieţele doar.
Şi am realizat că în această întreagă lume nonguvernamentală
cineva trebuie să se gândeacsă la organizarea pieţelor de bunuri publice.
Şi asta este ceea ce încercăm noi să facem
şi lucrând cu acest grup al marilor oraşe pentru a combate schimbările climatice
negociem contracte de volum mare ce vor permite oraşelor
ce generează 75 la suta din emisiile de gaze cu efect de seră ale lumii
să reducă drastic şi rapid emisiile de gaze cu efect de seră
într-un mod bun pentru economie.
Iar discuţia aceasta cum că ar fi o povară pentru economie
este un mister pentru mine.
Cred că este un măr copt ce aşteaptă să fie cules.
Când Al Gore a câştigat bine meritatul Oscar
pentru filmul "Un adevăr inconvenient", am fost extaziat
dar l-am îndemnat să facă repede un al doilea film.
Pentru cei dintre voi care aţi văzut "Un adevăr inconvenient",
cea mai importantă secvenţă din prelegerea lui Gore este cea din urmă,
care arată unde se duc emisiile de gaz cu efect de seră
dacă nu facem nimic şi unde ar putea ajunge.
Şi apoi sunt şase categorii diferite
de lucruri pe care le putem face pe a schimba traiectoria.
Avem nevoie de un film despre acele şase categorii.
Şi toţi trebuie să îl aveţi întipărit în minte
şi să vă organizaţi în funcţie de el.
Aşa că încercăm să facem acest lucru.
Prin urmare, organizarea acestor pieţe este unul dintre lucrurile pe care încercăm să le facem.
Acum ne-am asumat un al doilea lucru şi aşa ajungem la dorinţa mea.
Din experienţa mea de lucru în ţările în curs de dezvoltare unde
toate titlurile de presă sunt scrise pe un ton pesimist -
- nu putem să facem asta sau celalaltă din cauza corupţiei -
consider că incapaciatea este o problemă mult mai mare în ţările sărace decât corupţia,
şi acest lucru hrăneşte corupţia.
Datorită acestor preţuri mici, acum avem banii necesari să distribuim
în întreaga lume medicamente pentru tratarea bolii SIDA unor oameni la care în prezent nu putem ajunge.
Astăzi aceste preţuri mici sunt disponibile în cele 25 de ţări unde lucrăm
şi în total în 62 de ţări.
Şi aproximativ 550.000 de oameni beneficiază de ele.
Dar există bani pentru a-i ajuta şi pe alţii.
Sistemele nu sunt prezente pentru ajutorarea oamenilor.
Astfel ce am încercat să facem,
lucrând în Rwanda şi apoi în Malawi şi în alte locuri -
dar vreau să vorbesc despre Rwanda în acestă seară -
a fost să dezvoltăm un model de sistem de sănătate rural într-o zonă foarte săracă
care poate fi folosit pentru tratarea bolii SIDA, TBC, malarie şi alte boli infecţioase,
îngrijirea mamei şi a copilului, şi o altă gamă largă de probleme de sănătate
pe care le înfruntă oamenii în ţările în curs de dezvoltare.
ce poate fi într-o primă fază extins pentru toată Rwanda
şi apoi va fi un model ce va putea
fi implementat în orice ţară săracă din lume.
Iar testul este: în primul rând, dacă va rezolva problema
dacă va dezvolta sau oferi îngrijire de calitate?
Şi în al doilea rând, va realiza acest lucru la un preţ
ce va permite ţării să sprijine un sistem de sănătate
fără donatori străini după 5 sau10 ani?
Deoarece cu cât mai mult mă lovesc de aceste probleme,
cu atât sunt mai convis că trebuie -
fie că pe planul economic, de sănătate, educaţie, etc -
să construim sisteme.
Iar absenţa sistemelor care funcţionează
întrerup legătura care v-a adus pe toţi aici în această seară.
Gânidiţi-vă la cum a fost viaţa voastră.
oricât de multe obstacole aţi înfruntat
în momentele de răscruce aţi ştiut întotdeauna
că exista o legătură previzibilă între efortul depus
şi rezultatul obţinut.
Într-o lume fără sisteme, cu haos,
totul devine o luptă de gherilă,
şi această predictibilitate nu există acolo.
Şi devine aproape imposibil să salvezi vieţi,
să educi copii, să dezvolţi economii, etc.
În opinia mea, persoana
care a făcut cea mai bună treabă în domeniul sănătăţii,
construind un sistem într-o zonă extrem de săracă, este Dr. Paul Farmer,
pe care mulţi dintre voi îl ştiţi, a lucrat împreună cu grupul său de mai bine de 20 de ani,
Parteneri pentru Sănătate, în primul rând în Haiti unde şi-a început activitatea.
Dar au lucrat de asemena în Rusia, în Peru
şi în alte zone din lume.
Pe cât de sărac este Haiti, zona în care clinica lui Farmer este activă --
şi ei acordă asistenţă unei întinderi geografice mult mai mare
decât ar sugera numărului mic de profesionişti angajaţi --
din 1988, ei nu au pierdut nici o persoană în faţa tuberculozei, nici măcar una.
Şi au obţinut un număr mare de alte rezultate incredibile în domeniul sănătăţii.
Astfel, când ne-am decis să lucrăm în Rwanda
pentru a încerca să creştem simţitor venitul ţării şi să luptăm împotriva SIDA,
am dorit să construim o reţea de îngrijire medicală,
pentru că a fost distrusă în întregime în timpul genocidului din 1994,
iar venitul per capita era încă sub un dolar pe zi.
Aşa că l-am sunat pe Paul Farmer întrebându-l dacă ne poate ajuta.
Pentru că dacă puteam demonstra că există un model în Haiti
şi există un model în Rwanda pe care apoi să îl putem aplica în toată ţara,
în primul rând, ar fi un lucru minunat pentru o ţară
care a suferit mai mult ca oricare alta în ultimii 15 ani,
şi în al doilea rând, vom avea ceva care poate fi apoi adaptat
în orice altă ţară săracă din lume.
Prin urmare ne-am propus să realizăm acest lucru.
Am început să lucrăm împreună acum 18 luni.
Lucrăm într-o zonă numită Kayonza de Sud,
una dintre cele mai sărace zone din Rwanda,
cu un grup care iniţial include aproximativ 400.000 de oameni.
În principiu, implementăm ceea ce Paul Farmer a făcut în Haiti,
unde dezvoltă şi pregăteşte lucrători sanitari comunitari în domeniul sănătăţii
capabili să identifice problemele de sănătate,
se asigură că persoanele care au SIDA sau TBC sunt diagnosticaţi corespunzător
şi îşi iau mediacamentele regulat,
şi lucrează la promovarea educaţiei pentru sănătate, apă potabilă şi igienă,
furnizând suplimente nutritive şi îmbunătăţind calitatea serviciilor de sănătate oferite
în cazul bolnavilor gravi.
Procedurile care fac acest lucru să funcţioneze au fost perfecţionate,
dupa cum am spus, de către Paul Farmer şi echipa sa
în munca lor în Haiti-ul rural de-a lungul ultimilor 20 de ani.
Recent am făcut o evaluare a primelor 18 luni de eforturi în Rwanda.
Rezultatele au fost aşa de bune încât guvernul Rwandez
a fost acum de acord să adopte modelul în toată ţara
sprijinindu-l cu încredere şi finanţându-l cu resursele guvernului.
O să vă povestesc puţin despre echipa noastră deoarece reprezintă cel mai bine ceea ce facem.
Avem în jur de 500 de oameni în toată lumea
care lucrează în programul nostru conra SIDA, unii dintre ei pentru mai nimic -
doar pentru transport, cazare şi masă.
Şi mai avem alţi oameni care lucreză în alte programe asemănătoare.
Planul de afaceri din Rwanda
a fost realizat sub conducerea Dianei Noble,
o femeie neobişnuit de talentată,
dar acest lucru nu este neobişnuit printre persoanele dispuse să lucreze într-un astfel de domeniu.
La vârsta de 20 de ani, a fost cel mai tânăr partener la Schroder Ventures din Londra.
A fost Director Executiv al unei afaceri on-line --
a deschis şi a dezvoltat Reed Elsevier Ventures-
iar la 45 de ani s-a decis că vrea să facă ceva diferit cu viaţa sa.
Acum lucrează full-time la acest proiect pe un salariu foarte mic.
Ea şi ea echipa ei de foşti oameni de afaceri au creat un plan de afaceri
ce ne va permite să redimensionăm acest sistem sanitar pentru toată ţara.
Şi va fi la nivelul proiectelor private equity (deţinere de acţiuni la companii private, care nu sunt listate la burse).
pe care le implementa pe vremea când câştiga mult mai mult.
Când am venit în această zonă rurală, 45 la sută dintre copiii sub cinci ani
erau subcrescuţi datorită malnutriţiei.
23 la sută dintre ei mureau înainte de a împlini cinci ani.
Mortalitatea la naştere era peste 2,5 la sută.
Peste 15 la sută dintre morţile în rândul adulţilor şi copiilor aveau loc
datorită paraziţiilor intestinali şi a diareei cauzate de apă murdară şi de condiţiile sanitare inadecvate.
toate fiind complet prevenibile şi tratabile.
Peste 13 la sută din cazurile de morţi erau datorate bolilor respiratorii -
din nou, toate putând fi prevenite şi tratate.
Şi nici măcar un om din acestă zonă nu era tratat pentru SIDA sau tuberculoză.
În primele 18 luni, s-au întâmplat următoarele lucruri:
de la nici o persoană am ajuns la 2000 de oameni trataţi pentru SIDA.
Asta înseamnă 80 la sută din oamenii care au nevoie de tratament în acestă zonă.
Fiţi atenţi la aceste date: mai puţin de patru zecimi din 1% din cei trataţi
au încetat să-şi mai ia medicamentele sau nu s-au prezentat pentru tratament.
E mai mică decât cifra din Statele Unite.
Mai puţin de trei zecimi din 1%
au trebuit să schimbe medicamentele cu cele alternative, mai scumpe.
400.000 de femei însărcinate urmeză consiliere
şi vor naşte pentru prima oară într-un sistem de îngrijire medicală organizat.
Asta reprezintă aproape 43 la sută din totalul sarcinilor.
Aproximativ 40% din totalul populaţiei - am zis 400.000, am vrut sa zic 40.000.
Aproximativ 40 % din totalul oamenilor care au nevoie de tratament pentru TBC l-au primit -
în doar 18 luni, începând de la zero.
43% din copii ce necesitau un sistem de hrănire al infanţilor
pentru a preveni malnutriţia şi moartea timpurie
acum primesc suplimentele alimentare necesare să rămână în viaţă şi să crească.
Am demarat primele programe de tratare a malariei de acolo.
Pacienţii au fost internaţi în cadrul unui spital ce a fost distrus în timpul genocidului,
ulterior renovat de către noi împreună cu alte patru clinici
complet dotate cu generatoare solare şi tehnologie de laborator eficientă.
În prezent tratăm 325 de persoane pe lună,
în ciuda faptului că apropape 100 la sută din pacienţii cu SIDA sunt trataţi acum acasă.
Iar cel mai important lucru este
pentru că am implementat modelul lui Paul Farmer, folosind lucrători sanitari comunitari
am estimat că acest sistem poate fi pus în funcţiune în toată Rwanda
pentru 5 sau 6 la sută din PIB
iar guvenul poate susţine asta
fără a depinde de ajutor străin după 5 sau 6 ani.
Şi pentru cei dintre voi care înţelegeţi economia în domeniul sanitar
ştiţi că toate ţările bogate cheltuiesc între 9 şi 11 la sută din PIB
pe asistenţă sanitară,cu excepţia Statelor Unite, noi cheltuim 16 -
dar asta e o poveste pentru o altă zi.
(Râsete)
În prezent colaborăm cu Parteneri pentru Sănătate, cu Ministerul Sănătăţii din Rwanda
şi cu oamenii din Fundaţia noastră pentru extinderea acestui sistem.
De asemenea am început să facem acelaşi lucru şi în Malawi şi Lesotho.
Avem proiecte similare în Tanzania, Mozambique,
Kenya şi Etiopia cu alţi parteneri încercând să obţinem acelaşi rezultat,
să salvăm cât mai multe vieţi cât mai rapid cu putinţă,
dar să facem acest lucru sistematic pentru a putea fi implementat la nivel naţional
şi apoi pe baza unui model ce va putea fi implementat în orice ţară din lume.
Avem nevoie de investiţii imediate pentru a pregăti doctori, asistente,
lucrători în administraţia sănătăţii şi lucrători sanitari comunitari în toată ţara.
pentru a implementa tehnologia informaţiei, energia solară
igienizarea apei, infrastructura transportului
Dar într-o perioadă de cinci până la 10 ani,
vom diminua necesitatea de asistenţă venită din afară
şi într-un final o vom elimina.
Dorinţa mea este ca TED să ne asiste în actvitatea noastră şi să ne ajute să construim
un sistem de sănătate rural de calitate înaltă într-o ţară săracă, Rwanda,
ce poate fi un model pentru Africa,
şi într-adevăr pentru oricare altă ţară săracă de oriunde din lume.
Convingerea mea este că această iniţiativă ne va ajuta să construim o lume mult mai integrată
cu mai mulţi parteneri şi mai puţini terorişti,
cu mai mulţi cetăţeni productivi şi mai puţini antagonişti,
un loc în care ne dorim ca viitori noştri copii şi nepoţi să crească.
A fost o onoare pentru mine, în special, să lucrez în Rwanda
unde de asemenea derulăm un program important de dezvoltare economică
în parteneriat cu Sir Tom Hunter, filantropul scoţian,
unde anul trecut, folosind aceaşi strategie ca şi pentru medicamentele împotriva SIDA,
am micşorat costul pentru îngrăşăminte şi ratele de dobândă la împrumuturile microcredit cu 30 la sută
şi am realizat o creştere de între trei şi patru sute la sută
în randamentul producţiei de culturi agricole ale fermierilor.
Aceşti oameni au trecut prin multe şi nici unul dintre noi, în special eu,
nu i-am ajutat când erau în pragul distrugerii reciproce.
Reparăm acest lucru acum şi deja au trecut peste asta şi privesc către viitor.
Realizăm acest lucru într-un mod prietenos cu mediul.
Fac tot ce-mi stă în puteri să-i conving să nu introducă stâlpi electrici
celor 35 la sută din oameni ce nu au acces
ci să le oferim energie curată pentru a avea proiecte responsabile de reîmpădurire.
Locuitorii din Rwanda, într-o manieră interesant au fost destul de eficienţi, domnule Wilson
în protejarea solului vegetal.
Sunt câţiva tipi ce provin din familii din sud -
primul lucru pe care l-am făcut când m-am dus la ei
a fost să mă arunc în genunchi şi să sap pământul
şi să văd cum lucrează ei.
Avem şansa să dovedim că o ţară
care s-a măcelărit pe sine aproape până la dispariţie
poate să trăiască din nou în împăcare, să se reorganizeze, să se gândească la ziua de mâine
şi să ofere ajutor sanitar de calitate cu efort minim din exterior.
Sunt recunoscător pentru acest premiu şi îl voi folosi cu acest scop.
Am avea nevoie de mai mult ajutor pentru a realiza acest lucru,
gândiţi-vă cum ar fi dacă am avea un sistem de sănătate la nivel mondial
în Rwanda - o ţară cu un venit de mai puţin de un dolar pe zi per capita.
un sistem ce ar putea să salveze sute de milioane de vieţi
în următorul deceniu, dacă s-ar aplica în toate situaţiile similare din orice ţară de pe Pământ.
Merită să încercăm şi eu cred că vom reuşi.
Mulţumesc şi Dumnezeu să vă binecuvânteze.
(Aplauze)