Vaig pensar en aixecar-me a demanar el meu desig TED,
que tractaria de començar posant en perspectiva el que intento fer
i com encaixa amb allò que intenten fer.
Com tots sabem, vivim en un món interdependent,
però insuficient en tres aspectes fonamentals.
És, abans de res, profundament desigual.
La meitat de la població mundial encara viu amb menys de dos dòlars al dia;
mil milions de persones no tenen accés a l´aigua potable,
dues mil cinc-cents milions no tenen accés a la sanitat,
mil milions de persones van a dormir amb gana cada nit.
Una de cada quatre morts a l´any és a causa de la SIDA, la tuberculosi, la malària
i les infeccions provocades per ingerir aigua no potable --
el 80 per cent d'aquestes morts és de menors de cinc anys.
Fins i tot als països rics és comú veure com creix la desigualtat.
Als Estats Units d´Amèrica, hem tingut cinc anys de creixement econòmic des de 2001,
cinc anys de creixement de la productivitat en el lloc de treball,
però els salaris mitjans s'han estancat i el percentatge de famílies treballadores
que han caigut per sota de la línia de pobresa ha augmentat en un quatre per cent.
El percentatge de famílies treballadores que no disposen d'atenció sanitària ha augmentat un quatre per cent.
Així que, aquest món interdependent, que ha estat tan bo per a la majoria de nosaltres --
raó per la qual estem tots aquí al nord de Califòrnia fent el que fem
per guanyar-nos la vida i gaudint d'aquesta vetllada--, és profundament desigual.
També és inestable.
Inestable a causa de les amenaces terroristes,
les armes de destrucció massiva, la propagació de malalties a tot el món
i la sensació que som vulnerables a aquest fenomen como no ho érem des de fa molts anys.
I potser, l'aspecte més important és que aquest món és insostenible
a causa del canvi climàtic, de l´esgotament dels recursos naturals i de l'extinció d'espècies.
Quan penso en el món que voldria deixar-li a la meva filla
i als néts que espero tenir,
imagino un món que s'allunyi de la desigualtat, la inestabilitat i la insostenibilitat,
interdependent per integrar comunitats, des del punt de vista local, nacional i mundial,
que comparteixi les característiques de les comunitats reeixides.
Un conjunt d'oportunitats àmpliament compartides i accessibles,
un sentiment de responsabilitat compartida per a l'èxit de l'empresa comuna
i un sentiment autèntic de pertinença.
Sempre és més fàcil dir-ho que fer-ho.
Quan fa un parell d'anys van succeir els actes terroristes al Regne Unit,
en els quals no van perir tantes persones com en l'ocorregut el 9/11 als Estats Units,
penso que el que més va preocupar els britànics
va ser el fet que els autors no eren invasors, sinó ciutadans britànics,
per als quals les seves identitats religioses i polítiques eren més importants
que la gent amb què van créixer, van anar a l'escola,
van treballar, van compartir caps de setmana i van menjar junts.
En altres paraules, van considerar que les seves diferències
eren més importants que el fet de ser éssers humans.
El terrorisme és la principal plaga psicològica de la humanitat del segle XXI.
En aquests assumptes, la gent com nosaltres, que no ocupa càrrecs públics,
té més poder per fer el bé que en qualsevol altre moment de la història,
ja que més de la meitat de la població mundial
viu sota governs que va votar i que també pot fer fora amb els seus vots.
I fins i tot els governs antidemocràtics són més sensibles a l'opinió pública.
Principalment pel poder d'Internet,
les persones de recursos escassos poden agrupar-se i acumular grans sumes de diners
que poden canviar el món a la recerca d'algun bé comú quan es posin d'acord.
Quan el tsunami va copejar el sud d'Àsia, els Estats Units d´Amèrica van contribuir amb 1.200 milions de dòlars.
El 30 per cent de les nostres llars van fer donacions.
La meitat es van fer a través d'Internet.
La donació mitjana va ser d´uns 57 dòlars.
I en tercer lloc, a causa de l'augment del nombre d'organitzacions no governamentals.
Elles, les empreses i altres grups de ciutadans tenen l'enorme poder
d'influir en les vides dels nostres semblants.
Quan vaig arribar a la presidència l'any 1993,
no existia cap organització d'aquest tipus a Rússia.
Avui dia existeixen unes dues-centes mil.
Tampoc n'existien a l'Índia i avui n'hi ha, almenys, mig milió d'actives.
Tampoc n'hi havia a la Xina i avui n'existeixen 250.000 registrades pel govern,
i és probable que n'hi hagi el doble, però que no estiguin registrades per raons polítiques.
Quan vaig començar amb la meva fundació i vaig pensar com és el món avui dia
i com seria el que desitjo deixar a la següent generació,
i vaig tractar de ser realista sobre allò que sempre em va importar tota la meva vida
i sobre el que encara puc influir.
Volia centrar-me en activitats
que ajudessin a combatre la pobresa, les malalties i el canvi climàtic,
a superar els obstacles religiosos, racials i d´altres tipus que turmenten al món.
Però fer-ho de manera que poguéssim emprar
qualsevol tipus d'habilitat que aconseguíssim reunir en la nostra organització
per canviar la manera en què es duien a terme certes funcions pel bé general
de tal forma que pogués multiplicar-se per tot el món.
Vosaltres vàreu veure un exemple d'això en el que vàrem poder fer amb els medicaments contra la SIDA.
I vull dir que al capdavant d'aquest esforç,
qui també participa de manera activa en el desig que demanaré aquesta nit,
hi ha l'Ira Magaziner, qui avui m'acompanya i a qui vull agrair tot el que ha fet.
Allà hi és.
[Aplaudiments]
Quan vaig deixar la presidència i em van demanar que treballés, primer en el Carib,
per tractar d'ajudar a fer front a la crisi de la SIDA,
els medicaments genèrics estaven disponibles per uns 500 dòlars per persona a l'any.
Si es compraven en grans quantitats a l'engròs,
es podien aconseguir per una mica menys de 400 dòlars.
El primer país en el qual vàrem treballar va ser Bahames,
on pagaven 3.500 dòlars per aquests mateixos medicaments.
El mercat estava tan terriblement desorganitzat
que compraven aquest tipus de medicament a través de dos agents,
que els pujaven el preu set vegades.
Així que, en la nostra primera setmana de treball,
vàrem aconseguir baixar el preu a 500 dòlars.
I de sobte, es podien salvar set vegades més vides
per la mateixa quantitat de diners.
Després, vàrem començar a treballar amb els fabricants de fàrmacs per a la SIDA,
un dels quals va ser esmentat en la pel·lícula,
i vàrem negociar un canvi totalment distint en l'estratègia empresarial.
Perquè fins i tot a 500 dòlars, aquestes medicines
es venien sobre la base d'alts marges de benefici, baixos volums i pagaments incerts.
Així que vàrem treballar en la millora de la productivitat de les operacions
i la cadena de subministrament, i ho vàrem canviar cap a un negoci de marges baixos, grans volums
i una certesa absoluta dels pagaments.
Solia fer broma dient que la principal aportació que vàrem fer
en la batalla contra la SIDA va ser aconseguir que els fabricants
canviessin d'una estratègia d'una joieria a la d'un supermercat.
No obstant això, el preu va caure de 500 a 140 dòlars.
I molt ràpid, el preu mitjà va ser de 192 dòlars.
Avui es poden adquirir per prop de 100 dòlars.
Els medicaments pediàtrics costaven 600 dòlars
perquè ningú podia comprar-los.
Vàrem negociar fins a baixar el preu a 190.
Després, de forma brillant, els francesos van concebre el seu impost aeri
per crear el concepte anomenat UNITAID
i van aconseguir que altres països ajudessin també.
Els fàrmacs pediàtrics ara costen 60 dòlars per persona a l'any.
L'única cosa que encara ens impedeix salvar les vides
de tots aquells que necessiten el medicament per mantenir-se vius
és l'absència de sistemes necessaris per diagnosticar, tractar i atendre
la gent i fer-los arribar aquests medicaments.
Vàrem proposar una iniciativa per combatre l'obesitat infantil en conjunt amb l'Associació Nord-americana del Cor.
Vàrem tractar de fer el mateix negociant acords
amb les indústries de refrescs i aperitius perquè reduïssin tant les calories
en els seus productes com també alguns ingredients perillosos dels aliments que arribaven als nostres fills a les escoles.
Tan sols vàrem reorganitzar els mercats.
I se'm va ocórrer que en tot aquest món no governamental,
algú ha de pensar en l'organització dels mercats dels béns públics.
I això és el que intentem fer ara,
a més de treballar amb aquest grup de grans ciutats per lluitar contra el canvi climàtic
i aconseguir grans acords, que permetran que les ciutats
que generen el 75 per cent dels gasos d'efecte hivernacle del món
els redueixin dràsticament i ràpida
d'una manera tal que resulti en beneficis econòmics.
Així que, tota aquesta discussió sobre càrregues econòmiques
és un misteri per a mi.
Considero que és una tasca fàcil.
Quan Al Gore va guanyar el seu merescut Oscar
per la pel lícula "Una veritat incòmoda", jo estava encantat
i li vaig recomanar que realitzés una segona pel·lícula ràpidament.
Per a aquells de vosaltres que vàreu veure "Una veritat incòmoda",
la diapositiva més important de la seva conferència és l'última,
en la qual es mostra fins on arribaran els gasos d'efecte hivernacle
si no fem res, aquí és on podrien arribar.
I existeixen sis categories diferents
en les quals podem treballar per canviar la trajectòria.
Necessitem una pel.lícula sobre aquestes sis categories.
I tots vosaltres necessiteu assimilar-ho
i organitzar-vos entorn d'això.
I això és el que intentem fer.
Per això tractem d'organitzar aquests tipus de mercats.
Ara ens encarreguem d'una altra cosa mès, que té a veure amb el meu desig.
La meva experiència, en treballar en països en vies de desenvolupament, ha estat
que, encara que els titulars siguin, diguem-ne pessimistes,
i diguin que no podem fer això o allò a causa de la corrupció,
crec que als països pobres la incapacitat és un problema molt més gran que la corrupció
i aquesta incapacitat alimenta la corrupció.
Ara tenim diners i, amb aquests preus baixos, podem distribuir
els medicaments contra la SIDA a tot el món a aquelles persones a les quals no arribem en aquest moments.
Avui dia, aquests preus baixos estan disponibles en els 25 països on treballem
i en un total de 62 països.
I al voltant de 550.000 persones se'n beneficien.
Però els diners estan aquí per arribar a uns altres.
Els sistemes no estan aquí per arribar a la gent.
Així que el que hem intentat fer,
treballant primer a Rwanda i desprès a Malawi i altres llocs --
però aquesta nit vull parlar de Rwanda --
és elaborar un model d'assistència sanitària rural en una zona molt pobra,
que es pugui utilitzar per tractar la SIDA, la tuberculosi, la malària, altres malalties infeccioses,
la salut maternoinfantil i tota una sèrie de qüestions sanitàries
a les quals s'enfronten els pobres dels països en vies de desenvolupament,
que pugui ampliar-se en primer lloc a tot Rwanda
i, desprès, sigui un model que es pogués
implementar tal qual a qualsevol país pobre del món.
Les preguntes són: primera, funcionarà,
desenvoluparà... proporcionarà assistència sanitària d'alta qualitat?
I segona, es podrà dur a terme a uns preus
que permetin al país sostenir un sistema sanitari
sense l'ajuda de donants estrangers al cap de 5 o 10 anys?
Perquè com més treballo amb aquests problemes,
més convençut estic que hem de,
ja sigui en economia, educació, salut o el que sigui,
hem de construir sistemes.
I l'absència de sistemes que funcionin
trenca la connexió que va fer que tots vosaltres estigueu aquí aquesta nit.
Penseu en com ha estat la vostra vida
i amb els obstacles amb què us heu enfrontat.
En aquests moments crítics sempre sabíeu
que hi havia una connexió previsible entre l'esforç que vàreu fer
i el resultat que vàreu obtenir.
En un món sense sistemes, en caos,
tot es converteix en una lluita de guerrilles,
on no es pot predir res.
I es torna gairebé impossible salvar vides,
educar els infants, desenvolupar les economies, el que sigui.
La persona, al meu entendre,
que ha fet el millor treball a l'àrea de la salut,
establint un sistema en una zona molt pobra, és el Dr. Paul Farmer,
a qui molts de vosaltres coneixeu; porta 20 anys treballant amb el seu equip,
Partners in Health, principalment a Haití, on va començar.
Però també han treballat a Rússia, a Perú
i en altres llocs al voltant del món.
Tot i la pobresa d'Haití, a la zona on treballa la clínica de Farmer,
on serveixen professionals mèdics
que indiquen que es una àrea d'influència molt més gran que la que haurien d'atendre,
no han perdut una sola persona per tuberculosi des de 1988, cap ni una.
I han aconseguit molt més resultats sanitaris impressionants.
Així és que quan vàrem decidir treballar a Rwanda
per tractar d'augmentar considerablement els ingressos del país i lluitar contra el problema de la SIDA,
volíem establir una xarxa de serveis sanitaris,
ja que havia estat totalment destruïda durant el genocidi de 1994,
i l'ingrés per capita encara era de menys d'un dòlar al dia.
Així que vaig trucar a Paul Farmer i li vaig preguntar si podia ajudar-nos.
Perquè em semblava que si podíem demostrar que hi havia un model a Haití
i un model a Rwanda, que podíem estendre a tot el país,
en primer lloc, això seria meravellós per a un país
que ha patit tant com el que més en els darrers 15 anys;
i segon, tindríem alguna cosa que es podria adaptar
a qualsevol país pobre d'arreu del món.
I és el que hem començat a fer.
Vàrem començar a treballar junts fa 18 mesos.
Estem treballant en una àrea anomenada Kayonza del Sud,
que és una de les zones més pobres de Rwanda,
amb un grup inicial d´unes 400.000 persones.
Bàsicament, estem implementant el que Paul Farmer va fer a Haití,
on ell desenvolupa i entrena els professionals sanitaris comunitaris i assalariats,
capaços d'identificar els problemes de salut,
d'assegurar que les persones que tenen SIDA o tuberculosi siguin diagnosticades apropiadament
i prenguin el seu medicament amb regularitat,
que treballen per proporcionar educació sobre la salut, aigua potable i serveis sanitaris,
subministren suplements nutricionals i apropen la gent al sistema sanitari
quan tenen problemes greus i requereixen un major nivell d'atenció.
Els procediments que fan que això funcioni han estat perfeccionats,
com he dit, per Paul Farmer i el seu equip,
en el seu treball rural a Haití durant els darrers 20 anys.
Recentment, vàrem fer una avaluació dels primers 18 mesos dels nostres esforços a Rwanda.
I els resultats van ser tan bons que el govern de Rwanda
ha decidit adoptar el model per a tot el país,
i ha donat suport fermament, i ha posat tots els recursos governamentals en el projecte.
Us explicaré una mica sobre el nostre equip perquè dóna idea del que fem.
Tenim al voltant de 500 persones a tot el món
treballant al nostre programa de la SIDA, alguns sense rebre un sou,
només se'ls brinda transport, allotjament i menjar.
També tenim altres persones que treballen en altres programes relacionats.
El nostre pla de negocis a Rwanda
es va elaborar sota el lideratge de Diana Noble,
que és una dona amb dons extraordinaris,
però moltes vegades comuns en el tipus de gent que ha estat disposada a fer aquest tipus de treball.
Ella era l'associada més jove en Schroder Ventures a Londres quan tenia poc més de 20 anys.
Va ser directora executiva d'una reeixida empresa de capital de risc;
va idear i aixecar Reed Elsevier Ventures,
i als 45 va decidir que volia fer alguna cosa diferent amb la seva vida.
Així que ara treballa a temps complet en aquest projecte amb un sou molt baix.
Ella i el seu equip de gent del món empresarial han creat un pla de negoci
que ens permetrà portar aquest sistema de salut a tot el país.
I això seria alguna cosa digna del tipus de treball amb capitals privats
que solia fer quan rebia molts més diners pel mateix.
Quan vàrem arribar a aquesta zona rural, el 45 % dels nens menors de cinc anys
tenia retard del creixement per la desnutrició.
El 23 % d'ells van morir abans de complir cinc anys.
La mortalitat neonatal era superior al 2,5 %.
Més del 15 % de les morts entre nens i adults eren a causa
dels paràsits intestinals i la diarrea provocada per consumir aigua no potable i viure en condicions insalubres,
tot això totalment predictible i tractable.
Més del 13 % de les morts van ser per malalties respiratòries,
de nou, totes evitables i tractables.
I no es tractava ni una sola persona en aquesta zona per a la SIDA o la tuberculosi.
Durant els primers 18 mesos, va ocórrer el següent:
passàrem de 0 a 2.000 persones tractades contra la SIDA.
Això representa el 80 per cent de les persones que necessiten tractament en aquesta regió.
Escolteu això: menys del 0,4 per cent dels que estaven en tractament
van deixar de prendre la seva medicació o deixar el tractament.
Aquesta xifra és més baixa que als Estats Units.
Menys del 0,3 per cent
van haver de canviar a un tractament farmacològic de segona línia, que són més costosos.
Es va assessorar a 400.000 dones embarassades,
les quals donaran a llum per primera vegada dins d'un sistema sanitari organitzat.
Això representa prop del 43 % de tots els embarassos.
Al voltant del 40 per cent de totes les persones; he dit 400.000, però volia dir 40.000.
Al voltant del 40 per cent de totes les persones que necessiten tractament contra la tuberculosi l'estan rebent,
i això en només 18 mesos, considerant que vàrem començar des de zero.
El 43 per cent dels nens que necessiten un programa d'alimentació
per prevenir la desnutrició i la mort prematura
reben els suplements alimentaris que necessiten per sobreviure i créixer.
Hem iniciat els primers programes per al tractament de la malària, que mai no havien tingut allà.
Els pacients són admesos en un hospital que va ser destruït durant el genocidi
i que hem renovat, juntament amb altres quatre clíniques,
amb generadors d'energia solar i equips de laboratori adequats.
Avui dia tractem 325 persones al mes,
a pesar que gairebé el 100 per cent dels pacients amb SIDA són tractats ara a casa.
I el més important és
que en haver implementat el model de Paul Farmer, utilitzant professionals sanitaris comunitaris,
estimem que aquest sistema podria ser engegat a tot Rwanda
amb un cinc o sis per cent del PIB,
i que el govern podria mantenir-lo
sense dependre de l'ajuda externa al cap de cinc o sis anys.
I per a aquells de vosaltres que enteneu l'economia dels serveis de salut,
sabeu que tots els països rics inverteixen entre el 9 i l'11 per cent del PIB
en salut, a excepció dels Estats Units, on gastem el 16 %,
però aquesta és una història per a un altre dia.
[Rialles]
Ara treballem amb Partners in Health i el Ministeri de Sanitat de Rwanda
i amb la gent de la nostra Fundació per ampliar aquest sistema a altres llocs.
També comencem a fer-ho a Malawi i Lesotho.
I tenim projectes similars a Tanzània, Moçambic,
Kenya i Etiòpia, amb altres socis que tracten d'aconseguir el mateix:
salvar moltes vides tan ràpidament com puguem,
però fer-ho d'una manera sistemàtica, que es pugui implementar en l'àmbit nacional
i, després, amb un model que pugui aplicar-se a qualsevol país del món.
Necessitem una inversió inicial per capacitar els metges, infermeres,
treballadors de l'administració i personal sanitari de tot el país,
per implementar les tecnologies de la informació, la energia solar,
l'aigua, els serveis sanitaris i la infraestructura dels transports.
Però al llarg d'un període de cinc a 10 anys,
reduirem la necessitat de l'ajuda externa
i a la fi en prescindirem.
El meu desig és que TED col•labori en el nostre treball i ens ajudi a establir
un sistema sanitari rural d'alta qualitat en un país pobre, Rwanda,
que pot ser un model per a l'Àfrica
i, de fet, per a qualsevol país pobre en qualsevol part del món.
Crec que això ens ajudarà a construir un món més integrat
amb més socis i menys terroristes,
amb més ciutadans productius i menys gent que odia,
un lloc en el qual tots voldríem que els nostres fills i néts creixessin.
Per a mi ha estat un honor, particularment treballar a Rwanda,
on també tenim un projecte important de desenvolupament econòmic
en associació amb Sir Tom Hunter, el filàntrop escocès,
on l'any passat, usant la mateixa estratègia que amb els medicaments contra la SIDA,
vàrem reduir el cost dels fertilitzants i els interessos dels microcrèdits en un 30 per cent
i vàrem aconseguir augments del 300 al 400 per cent
en el rendiment de les collites dels pagesos.
Aquestes persones han passat per molt, i cap de nosaltres, sobretot jo,
els va ajudar quan anaven camí de destruir-se els uns als altres.
Avui ho estem revertint i ells ho han superat i estan enfocats en el seu futur.
Ho estem fent de manera ambientalment responsable.
Hi esmerço tota la meva capacitat per convèncer-los de no portar la xarxa elèctrica
al 35 per cent de les persones que no hi tenen accés,
tret que sigui amb energia neta, o que tinguin projectes responsables de reforestació.
Els ruandesos, curiosament, han estat molt bé, senyor Wilson,
en la preservació del seu mantell vegetal.
Hi ha un parell de nois que provenen de famílies meridionals d'agricultors,
i el primer que vaig fer quan vaig ser a aquest lloc
va ser ajupir-me i cavar a la terra
i veure què havien fet amb ella.
Tenim aquí una oportunitat per demostrar que un país
que gairebé es va exterminar a si mateix
pot reconciliar-se, reorganitzar-se, centrar-se en el demà
i oferir serveis sanitaris complets, de qualitat i amb la mínima ajuda externa.
Estic agraït per aquest premi i l´utilitzaré per a aquesta finalitat.
Ens vindria bé més ajuda per aconseguir-ho,
però penseu en el que significaria tenir un sistema de salut de classe mundial
a Rwanda, en un país l'ingrés per capita del qual és de menys d'un dòlar al dia,
un sistema que podria salvar centenars de milions de vides
durant la propera dècada si s'aplica a tots els països del món amb situacions similars.
Val la pena intentar-ho i crec que tindria èxit.
Gràcies i que Déu els beneeixi.
[Aplaudiments]