При формулирането на моя TED wish
мисля, че ще опитам като започна като поставя това, което правя в перспектива
и да видя как то се вписва в това, което те се опитват да направят.
Живеем в свят, които всеки знае, че е независим,
но недостатъчен по три основни начина.
На първо място, той е дълбоко неравен.
Половината от хората по света все още живеят с по-малко от два долара на ден,
един милиард - без достъп до чиста вода,
два и половина милиарда - без канализция,
един милиард си лягат вечер гладни.
Един от четири смъртни случаи се дължат на СПИН, туберкулоза, малария
и други инфекции, свързани с мръсна вода...
80 процента от тях са под пет годишна възраст.
Дори в богатите държави виждаме увеличаване на неравенството.
В САЩ, след 2001 имахме пет години на икономически растеж,
пет години на увеличена продуктивност на работното място,
но средните заплати са в застой и процентът на работещите семейства,
които падат под линията на бедността се увеличи с четири процента.
Процентът на работещи семейства, без достъп до здравни услуги се увеличи с четири процента.
Така че, този заимнозависим свят, който беше доста добър за повечето от нас...
заради което сега сме тук в Северна Калифорния, правейки това, с което
си изкарваме хляба и се наслаждаваме на тази вечер... това е дълбоко неправилно.
И е много нестабилно.
Нестабилно, заради терористичните заплахи,
оръжията за масово унищожение, разпространението на глобални болести
и чувството, че сме уязвими, по начин какъвто не познавахме преди години.
И може би най-важната причина, нестабилно е,
заради промяната в климата, изчерпването на ресурси и унищожаването на видове.
Когато мисля за света, който искам да оставя на дъщеря ми
и внуците, които се надявам да имам,
това е свят, който се отдалечава от неравна, нестабилна, неустойчива
взаимозависимост към интегрирани общества... на местно, национално и глобално ниво,
които споделят характеристиките на всички успешки общества.
Общо споделен, достъпен набор от възможности,
споделено чувство за отговорност за успеха на общото дело
и истинско чувство за принадлежност.
По-лесно е да се каже, отколкото да се направи.
Когато преди няколко години имаше терористични инциденти във Великобритания,
мисля, че въпреки че не отнеха толкова много човешки живота, колкото в САЩ на 11 Септември,
мисля че, това което най-много притесни Великобритания
беше факта, че извършителите не бяха дошли отвън, а бяха местни, граждани на държавата,
чиято религиозна и политическа идентичност беше по-важна за тях,
отколкото хората, с които са израстнали, ходили на училище,
работили, прекарвали заедно уикендите, споделяли храна.
С други думи, те мислеха, че различията им
са по-важни от общата им човечност.
Това е главната психологическа епидемия на 21 век.
Във всичко това, хора като нас, които не сме държавни служители,
имаме повече сила сега да правим добри неща, отколкото в други периоди от историята,
защото повече от половината от хората по света
живеят под управлението на правителства, за които са гласували и които могат да свалят.
Дори и недемократичните управления са по-чувствителни към общественото мнение.
Главно заради силата на интернет,
хора, със скромни възможности могат да се сдружат и да наберат огромни суми пари,
с които, ако има съгласие, да променят света за общо добро.
Когато цунами удари Южна Азия, САЩ предоставиха 1.2 милиарда долара.
30 процента от домакинствата в страната помогнаха.
Половината от тях го направиха по интернет.
Средния принос беше около 57 долара.
И трето, заради възхода на неправителствените организации.
Те, бизнесът, други граждански организации, имат огромната сила
да повлияят на живота на нашите ближни.
Когато станах президент през 1993,
в Русия нямаше подобни организации.
Сега има 200 000.
Нямаше и в Индия. Сега са активни поне половин милион.
Нямаше в Китай. Сега има 250 000 регистрирани
и може би два пъти повече, които не са регистрирани по политически причини.
Когато организирах моята фондация, мислех за света, какъвто е,
за света, който искам да оставя за следващото поколение
и се опитах да бъда реалист по отношение на нещата, за които съм работил през моя живот
и върху които все още бих могъл да окажа влияние.
Исках да се съсредоточа върху дейности,
които ще помогнат да се облекчи бедността, да се преборят болести, промяната в климата,
да се прехвърлят мостове между религиозните, расовите и всички други разделения, които измъчват света,
но да го направя по начин, който ще използва
уменията, които имаме в нашата група
да променяме начина, по който някои се изпълняваха някои обществени услуги,
така че разпространи над по-голяма част от света.
Видях нещо такова в нашата дейност по осигуряването на лекарства за СПИН.
И искам да кажа, че ръководителят на нашите СПИН усилия
и човекът, който е най-активен в желанието, което ще направя тази вечер -
Ира Мегазайнър, е тук с мен и искам да му благодаря за всичко, което е направил.
Той е ето там.
(Аплодисменти)
Когато напуснах президентския офис и ме поканиха да работя - първо в Карибите,
да помогна да се справят със СПИН кризата,
имаше лекарства, които струваха около 500 долара на човек за една година.
Ако купиме големи количества,
можехме да ги вземете и за по-малко от 400.
Първата държава, в която започнахме работа, Бахамите,
плащаше за тези лекарства по 3 500 долара.
Пазарът беше толкова зле организиран,
че купуваха тези лекарства през два агента,
които ги ограбваха седемкратно.
Още първата седмица
ние свалихме цената на 500 долара.
И така изведнъж, те вече можеха да спасяват седем пъти повече човешки живота
за същите пари.
След това започнахме да работим с производителите на лекарства за СПИН,
един от които беше цитиран във филма,
и договорихме цялостно различна бизнес стратегия.
Защото дори и на цена 500 долара, тези лекарства
се продаваха по системата на високи цени - ниски обороти - нередовни плащания.
Така че, ние работихме за подобряване продуктивността на управлението
и търговската мрежа и постигнахна система с ниски цени, високи обороти
и напълно гарантирани плащания.
Шегувах се, че главният ни принос
в борбата със СПИН беше да накараме производителите
да се превърнат от магазини за бижута в магазин за хранителни стоки.
Но цената падна от 500 на 140 долара.
И много скоро след това, средната цена беше 192 долара.
Сега можем да ги купим за около 100 долара.
Лекарството за деца струваше 600 долара,
защото никой не можеше да си позволи да го купи.
Договорихме да падне на 190.
След това французите наложиха брилянтно измисления данък върху авиолиниите,
за да създадат нещо, наречено UNITAID,
като привлякоха още няколко държави.
Лекарството за деца сега струва 60 долара годишно, за един човек.
Единственото нещо, което ни пречи да спасяваме живота
на всеки, който се нуждае от лекарството, за да живее
е липсата на системи за диагностика, лечение и грижа
за хората и доставка на тези лекарства.
Заедно с Heart Association започнахме един инициатива за детското напълняване в Америка.
Опитахме да направим същото нещо, като договорим сделки
с производителите на безалкохолни и закуски да намалят калориите
и другите опасни съставки в храната, която отива в училищните столове.
Просто организирахме пазара по друг начин.
И ми хрумна, че в целия този неправителствен свят
някой трябва да мисли как да организира пазарите на общите блага.
И това е, което сега се опитваме да правим
като работим с тази група на големите градове за борба с промяната в климата
да договорим огромни, големи по обем сделки, които ще позволят на градовете,
които генерират 75 процента от вредните газове,
да намалят драстично емисиите
по начин, който добре икономически обоснован.
И цялата тази дискусия, като че ли това е някаква икономическа тежест,
е мистерия за мен.
Аз мисля, че това е птиче гнездо на земята.
Бях много щастлив, когато Ал Гор спечели заслужено
своя Оскар за филма "Неудобната истина"
и го карах да направи втори филм много бързо.
За тези от вас, които са гледали "Една неудобна истина",
най-важната сцена в речта на Гор е последната,
която показва къде отиват вредните газове,
ако не направим нищо, ето тук биха отишли.
Има шест различни категории
неща, които можем да направим, за да променим траекторията.
Трябва да направим филм за тези шест категории.
И всички вие трябва да го запечатате в умовете си
и да се организирате спрямо него.
Ние се опитваме да правим точно това.
Организирането на тези пазари е едно от нещата, които се опитваме да направим.
Сега се захванахме с второ нещо и това ме води към моето желание.
Опитът ми от работа с развиващите се държави показва,
че докато всички заглавия са... песимистичните заглавия може да казват,
че не можем да направим това или онова заради корупция,
аз мисля, че в тези държави неспособността е много по-голям проблем, отколкото корупцията
и тя всъщност подхранва корупцията.
Сега имаме парите, при тези ниски цени, с които да разпределяме
лекарства за СПИН по света за хора, които към момента не можем да стигнем.
Днес имаме тези ниски цени в 25 държави, в които работим
и като цяло в 62 държави.
Около 550 000 души се облагодетелстват от тях.
Но парите трябва да стигнат и до други.
Системите не стигат до хората.
Това, което ние се опитваме да правим
като работим първо в Руанда, после в Малауи и други места...
но аз искам да говоря тази вечер за Руанда...
е да развием модел за селско здравеопазване в един много беден район,
който да може да бъде използван за справяне със СПИН, туберкулоза, малария и други инфекциозни заболявания,
опазване здравето на майки и деца и цял ред други здравни проблеми,
с които хората от развиващият се свят се борят,
който да работи в цяла Руанда,
и да стане модел, който буквално
може да бъде осъществен във всяка друга бедна държава по света.
Тестът е - първо, ще върши ли работа,
ще развие ли... ще осигури ли висококачествена грижа?
И второ ще бъде ли възможен на цена,
която ще позволи на държавата да поддържа здравна система
без чужда помощ след пет до десет години?
Защото, колкото повече се занимавам с тези проблеми,
толкова повече се убеждавам, че трябва...
дали ще бъдат икономически, здравни, образователни, каквито и да е...
ние трябва да изградим системи.
И липсата на системи, които функционират
прекъсва връзката, която доведе всички вас тук тази вечер.
Мислите си за това, какъвто и да е бил животът ви,
пред колкото и препятствия да сте се изправяли
в критични моменти винаги сте знаели,
че има предсказуема връзка между усилията, които сте положили
и резултатът, който сте постигнали.
В свят без системи и с хаос
всичко се превръща в партизанска война
и няма никаква предсказуемост.
И става почти невъзможно да се спасяват животи,
да се образоват деца, да се развиват икономики, всичко.
Личността, според мен,
която е постигнала най-много в сферата на здравеопазването,
за изграждането на система в един много беден район, е Д-р Пол Фармър,
който много от вас знаят, работи вече 20 години с тази група,
Partners in Health, основно в Хаити, където е започнал.
Но те са работили също така и в Русия, в Перу
и други места по света.
Колкото и да е бедна Хаити, в района, където работи клиниката на Фармър...
и те обслужват район много по-голям
отколкото изглежда, че имат възможност, като видим с колкото медицински лица разполагат...
от 1988 не са загубили нито един човек следствие на туберкулоза, нито един.
Постигнаха много други изумителни резултати.
Така че, когато решихме да работим в Руанда
за драстично увеличаване на доходите на страната и за борба със СПИН,
ние искахме да изградим една мрежа на здравеопазване,
защото е била тотално разбита по време на геноцида от 1994
и доходът на глава от населението беше все още под един долар на ден.
Обадих се на Пол Фармър и го попитах дали може да помогне.
Защото ми се струваше, че ако можем да докажем, че има модел в Хаити
и модел в Руанда, който може да приложим в цялата страна,
първо: би било нещо чудесно за страна,
която е пострадала толкова много през последните 15 години;
и второ: бихме имали нещо, което може да се адаптира
към всяка друга бедна държава, навсякъде по света.
И се заехме да правим точно това.
Сега, ние започнахме да работим заедно преди 18 месеца.
И работим в район, наречен Южна Кайонза,
който е един от най-бедните райони на Руанда
с група, която първоначално включва около 400 000 души.
Най-общо казано, въвеждаме това, което Пол Фармър направи в Хаити,
където той развива и обучава платени медицински лица,
които могат да идентифицират здравни проблеми,
да осигурят правилна диагноза за хора, които имат СПИН или туберкулоза
и да направят така, че да си вземат лекарствата редовно,
които работят за осигуряване на здравно образование, чиста вода и канализация,
да осигуряват хранителни добавки и помагат на хората да получат
специализирана помощ, ако се нуждаят от такава.
Процедурите, които правят това да работи бяха осъвършенствани,
както казах, от Пол Фармър и неговият екип
в работата им в селските райони на Хаити през последните 20 години.
Наскоро правихме оценка на първите 18 месеца на нашата работа в Руанда.
И резултатите бяха толкова добри, че правителството на Руанда
се съгласи да възприеме този модел за цялата страна,
поддържа го силно и вложи държавни ресурси в него.
Ще ви разкажа малко за нашия екип, защото е показателно за това, което правим.
Имаме около 500 души по целия свят,
които работят по СПИН програми, част от тях - безвъзмездно...
колкото за транспорт, стая и изхранване.
Имаме и такива, които работят по други програми.
Нашият бизнес план в Руанда
беше започнат под ръководството на Дайана Нобъл,
която е необичайно надарена жена,
но не необичайно за типа хора, които биха искали да се занимават с подобна работа.
Тя е била най-младият партньор в Schroder Ventures в Лондон, когато беше около 20 годишна.
Тя е била изпълнителен директор на успешна интернет компания...
тя започна и изгради Reed Elsevier Ventures...
и на 45г реши, че иска да направи нещо различно с живота си.
И сега работи за нас на пълен работен ден за много малко пари.
Тя и нейният екип от бивши бизнесмени изградиха един бизнес план
който ще ни позволи да приложим тази здравна система в цялата страна.
И ще е също толкова стойностно, колкото и работата,
за която преди получаваше много пари.
Когато тя дойде в този селски район, 45% от децата под пет годишна възраст
бяха със забавен растеж заради недохранване.
23% от тях умряха преди да станат на пет години.
Смъртността сред новородените беше над два и половина процента.
Причината за над 15% от смъртните случаи пред възрастни и деца
беше чревни паразити и диария, породени от мръсна вода и неадекватна канализация -
а всичко това е напълно предотвратимо и лечимо.
Над 13% от смъртните случаи бяха заради болести на дихателната система...
отново - предотвратими и лечими.
И нито един човек в този район не беше подложен на лечение от СПИН или туберкулоза.
През първите 18 месеца се случиха следните неща:
стигнахме от 0 до около 2000 души, лекувани от СПИН.
Това са 80% от хората в този район, които имат нужда от лечение.
Чуйте това: по-малко от 4/10-ти от 1% от тези, които се лекуваха
спряха да вземат лекарствата или се отказаха по друг начин от лечение.
Това е по-малко от цифрите за САЩ.
По-малко от 3/10-ти от 1%
трябваше да минат на по-скъпи лекарства.
400 000 бременни жени започнаха да получават специализирана помощ
и за първи път ще родят в рамките на организирана здравна система.
Това е около 43% от всички бременности.
Около 40% от всички хора... казах 400 000. Имах предвид 40 000.
Около 40% от всички хора, които се нуждаят от лечение на туберкулоза вече го получават...
само за 18 месеца, от нулата, където започнахме.
43% от нуждаещите се деца, които са в специална програма
за предотвратяване на недохранване и ранна смърт
сега получават хранителните добавки, които са им необходими да живеят и растат.
Ние започнахме първата програма за лечение на малария, която някога са имали там.
Пациентите, приети в болницата, която беше разрушена по време на геноцида,
и която ние ремонтирахме, заедно с още 4 други клиники,
оборудвани със слънчеви генератори, добра лабораторна техника.
Сега лекуваме по 325 души на месец,
въпреки факта, че почти 100% от болните от СПИН сега се лекуват у дома.
Най-важното нещо е,
понеже въведохме модела на Пол Фармър и използваме здравни работници от общността,
мислим, че тази система може да работи в цяла Руанда,
ще струва между 5 и 6% от БВП
и след 5 или 6 години държавата ще може да я поддържа
без да зависи от чужда помощ.
И за тези от вас, които разбират от икономика на здравеопазването,
знаете, че всички богати държави харчат между 9 и 11% от БВП
за здравни грижи, с изключение на САЩ - ние харчим 16...
но това е история за някой друг път.
(Смях)
Сега работим заедно с Partners in Health и здравното министерство на Руанда
и нашите хора от фондацията да разпространим системата.
Започваме да правим това и в Малауи и Лесото.
Имаме подобни проекти и в Танзания, Мозамбик,
Кения и Етиопия, заедно с други партньори, които се опитват да постигнат същото -
да спасят колкото може повече живота, за колкото може по-кратко време,
но да го направим по един системен начин, който може да бъде въведен в цялата страна
и след това с модел, които да може да бъде въведен във всяка държава по света.
Ние имаме нужда от първочални инвестиции, за да обучаваме доктори, сестри,
здравни администратори и здравни работници в общността на територията на държавата,
да установим информационни технологии, слънчева енергия,
вода и канализация, транспортна инфраструктура.
Но в рамките на 5 до 10 годишен период
ще намалим нуждата от чужда помощ
и в крайна сметка ще я преодолеем.
Моето пожелание е, че TED ще участва в нашата работа и ще ни помогне да изградим
високо-качествена здравна система в една бедна държава, Руанда,
което може да служи като модел за Африка
и разбира се, за всяка бедна държава по света.
Аз вярвам, че това ще ни помогне да изградим един по-интегриран свят,
с повече партньори и по-малко терористи,
с повече продуктивни граждани и по-малко мразещи,
едно място, което където ние всички искаме децата и внуците ни да израснат.
За мен е чест, особено да работя в Руанда,
където имаме и голям проект за икономическо развитие
в партньорство със Сър Том Хънтър, шотландския филантроп,
където миналата година, използвайки същото за СПИН лекарства,
да намалим цената на торта и лихвения процент по микрокредитите с 30%
и да постигнем 300-400% повишение
на реколтата.
Тези хора са преминали през много и никой от нас, още по-малко аз,
не им помогна когато бяха на границата да се убият един друг.
Сега поправяме това, те са го преодолели и гледат напред в бъдещето.
Правим това по начин, който е отговорен за околната среда.
Правя всичко, което е по силите ми да ги убедя да не прокарват ток
до 35-те процента, които нямат достъп.
а да го направят с чиста енергия, да имат отговорни проекти за залесяване.
Руандците, в интерес на истината, се справят доста добре, г-н Уилсън
да запазят почвата.
Има две момчета от южняшки фермерски семейства...
първото нещо, което направих, когато отидох на това място
беше да падна на колене и да си заровя ръцете,
да видя какво са направили с нея.
Имаме шанс да докажем, че една страна,
която почти се самоунищожи
може да се помири, да се реорганизира, да се фокусира в утрешния ден
и да осигури обширна, качествена здравна помощ, с минимална чужда помощ.
Благодарен съм за тази награда и ще я използвам за тези цели.
Бихме могли да използваме още помощ, за да правим това,
но помислете какво би означавало да имаме здравна система на световно ниво
в Руанда... в една държава с доход по-малко от един долар на глава от населението,
система, която би спасила стотици хиляди живота
в следващото десетилетие, ако бъде приложена в държави в подобни ситуации по Земята.
Заслужава си да пробваме и аз вярвам, че ще успее.
Благодаря и Бог да Ви благослови.
(Аплодисменти)