La 17 ani, când eram în liceu,
am absolvit liceul în Decatur, Georgia,
ca șef de promoție,
eram foarte mândră de mine.
Crescută în Mississippi, într-o comunitate cu venituri scăzute,
ne-am mutat din Mississipi în Georgia,
ca părinții mei să continue studiile ca predicatori ai Bisericii Metodiste.
Eram săraci, dar ei nu considerau că suntem destul de săraci,
ci doar într-o sărăcie constantă.
(Râsete)
Așa că, în timp ce ei studiau la Emory,
eu învățam la Avondale și am ajuns șefă de promoție.
Una dintre bucuriile de a fi șef de promoție în statul Georgia
este că ești invitat să-l întâlnești pe guvernatorul Georgiei.
Am fost încântată să-l cunosc într-o oarecare măsură.
Într-un fel, mă bucuram.
Eram mai intrigată de faptul că locuia într-un fel de palat,
pentru că m-am uitat mult la „Spitalul General" și „Dinastia"
când eram mică.
(Râsete)
Așa că m-am trezit în dimineața aceea gata de vizita la guvernator.
Mama și tata, și ei invitați, se treziseră
și am ieșit afară.
Dar nu ne-am urcat în mașină.
Iar în sud, mașina este un lucru necesar.
Nu există mult transport în comun, nu sunt multe opțiuni.
Dar dacă ești destul de norocos să trăiești undeva
unde nu ai mașină,
singura opțiune este transportul în comun.
Și asta a trebuit să facem.
Ne-am urcat în autobuz.
Am luat autobuzul de la Decatur până la Buckhead,
unde trona palatul guvernatorului pe un acru minunat de pământ,
cu niște porți negre mari care înconjurau proprietatea.
Am ajuns la reședința guvernatorului,
am tras de mâner să anunțăm că urmează stația noastră,
am coborât din autobuz,
mama, tata și eu am traversat.
Am urcat pe aleea din fața casei, pentru că veneau mașini,
mașini care aduceau elevi din tot statul Georgia.
Așa că mergeam pe margine.
Și cum mergeam în linie unul după altul,
mama și tata m-au băgat la mijloc, ca să nu mă lovească mașinile
care aduceau alți șefi de promoție,
și am ajuns la poartă.
Când am ajuns la poartă, a ieșit portarul.
S-a uitat la mine și la părinții mei
și a zis: „Nu aveți ce căuta aici, este un eveniment privat."
Tata a spus: „Ea este fata mea, Stacey. Este una din șefii de promoție."
Dar portarul nu s-a uitat la lista pe care o avea în mână.
Nu i-a cerut mamei invitația
care era pe fundul genții ei voluminoase.
În schimb, s-a uitat la autobuzul care ne adusese,
căci în mintea lui, autobuzul îi spunea cine trebuie să fie prezent acolo.
Iar faptul că noi eram prea săraci ca să avem o mașină -
era ceea ce avea în minte.
Poate o fi văzut ceva în culoarea pielii mele
sau în îmbrăcăminte;
nu știu ce i-a trecut prin minte.
Dar concluzia lui a fost să se uite din nou la mine
și ne-a spus din nou, cu dispreț:
„V-am spus că este un eveniment privat. Nu aveți ce căuta aici."
Părinții mei se pregăteau să fie predicatori în Biserica Metodistă,
dar încă nu erau pastori.
(Râsete)
Așa că au început să-l antreneze pe acest domn
într-o discuție serioasă despre abilitățile lui în luarea deciziilor.
(Râsete)
Tata probabil că îi pomenise
că urma să petreacă o veșnicie într-un loc foarte fierbinte
dacă nu găsește numele meu pe acea foaie.
Și chiar a verificat lista până la urmă
și a găsit numele meu și ne-a lăsat să intrăm.
Dar nu-mi amintesc întâlnirea cu guvernatorul Georgiei.
Nu-mi amintesc șefii de promoție
din cele 180 de districte.
Singura amintire limpede a acelei zile
este a unui om stând în fața celui mai important loc din Georgia,
uitându-se la mine și spunându-mi că nu am ce căuta acolo.
Așa că am hotărât, 20 de ani mai târziu,
să fiu persoana care deschide porțile.
(Ovații)
(Aplauze)
Din păcate, poate ați citit restul întâmplării.
Nu prea a fost așa.
Iar acum am primit sarcina să descopăr: cum merg mai departe?
Pentru că n-am vrut doar să deschid porțile pentru tinerele de culoare
ce au fost subestimate și li s-a spus că locul lor nu e aici.
Am vrut să deschid porțile pentru femeile de origine latină și asiatică.
Am vrut să deschid porțile pentru imigranții legali și ilegali.
Am vrut să deschid porțile ca un aliat al comunității LGBTQ.
Am vrut să deschid porțile
pentru familiile care au fost victimele violenței armate.
Am vrut să deschid porțile pentru orice om din Georgia,
pentru că este statul nostru și țara noastră
și toți aparținem acestul loc.
(Ovații)
(Aplauze)
Dar ce am observat este că doar prima încercare nu a fost de ajuns.
Iar întrebarea mea a devenit: Cum merg mai departe?
Cum trec peste înverșunare, tristețe și apatie
și uitatul fără măsură la televizor în timp ce mănânc înghețată?
(Râsete)
Care e următorul pas?
O să fac ce am făcut dintotdeauna.
O să merg mai departe, pentru că înapoi nu e o opțiune
și statul pe loc nu e suficient.
(Aplauze)
Mi-am început cursa pentru guvernator
analizând cine sunt și ce vreau să fiu.
Sunt trei întrebări ce mi le pun despre orice lucru pe care-l fac,
fie că înseamnă să candidez sau să încep o afacere;
când am hotărât să încep proiectul Noua Georgie
care să aducă oamenii la vot
sau când am inițiat mișcarea „Georgia în luptă dreaptă".
Indiferent ce fac, îmi pun trei întrebări:
Ce vreau?
De ce vreau?
Cum obțin?
În acest caz, știu ce vreau.
Vreau o schimbare.
Asta e ce vreau.
Dar întrebarea este:
Ce schimbare vreau să văd?
Știu că întrebările pe care trebuie să mi le pun sunt:
Unu, sunt sinceră în privința ambițiilor mele?
Pentru că e foarte ușor să-ți dai seama, când nu ai obținut ce doreai,
că poate era mai bine să fi setat țintele puțin mai jos,
dar vreau să vă spun să fiți agresivi când e vorba de dorințele voastre.
Nu lăsați obstacolele să vă tragă în jos.
(Aplauze)
Doi, dă-ți voie să-ți înţelegi greșelile.
Dar și pe ale celorlalți,
deoarece, ca femei mai ales,
suntem învățate că dacă ceva nu merge,
e probabil vina noastră.
Și de obicei e ceva ce am fi putut face mai bine,
dar ni s-a spus să nu analizăm prea mult
ce ar fi putut face ceilalți.
Nu vorbim de partizani, ci de oameni.
Ni se spune adesea că greșelile sunt doar ale noastre,
dar victoria e câștig comun.
Iar eu vă spun să vă cunoașteți greșelile,
dar să le cunoașteți și pe ale celorlalți.
Și să fiți conștienți de asta.
Să fiți onești cu voi înșivă și cu cei care vă susțin.
Dar odată ce știți ce vreți,
să înțelegeți și de ce anume vreți.
Și chiar de vă face să vă simtiți bine, răzbunarea nu-i un motiv bun.
(Râsete)
În schimb, asigurați-vă că doriți
nu pentru că e ceva ce ați putea face,
ci ceva ce trebuie să faceți.
Trebuie să fie un lucru care nu vă lasă să dormiți noaptea,
decât ca să visați la el;
ceva care vă trezește dimineața și vă umple de bucurie;
sau ceva care vă face atât de furios
încât trebuie să faceți ceva.
Dar să știți pentru ce o faceți.
Și de ce trebuie făcut.
Ați auzit multe femei din întreaga lume
vorbind despre motivele pentru care se întâmplă ceva.
Dar vedeți care este „de ce"-ul vostru,
pentru că trecerea de la „ce" la „face"
nu are niciun sens dacă nu știi de ce.
Pentru că atunci când e greu, când e dificil,
când prietenii te părăsesc,
când suporterii uită de tine,
atunci când nu câștigi cursa,
dacă nu știi de ce, nu poți să încerci din nou.
Deci mai întâi să știi ce vrei.
În al doilea rând, să știi de ce vrei,
iar în al treilea rând, să știi cum să o faci.
Am întâmpinat câteva obstacole în această cursă.
(Râsete)
Doar câteva.
Dar în căutarea mea
am fost prima femeie de culoare care a fost nominalizată ca guvernator
pentru un partid important în istoria SUA.
(Ovații)
(Aplauze)
Dar mai important în acest proces
a fost că am obținut 1,2 milioane de alegători afro-americani în Georgia.
Adică mai mulți alegători
decât au votat cu democrații în 2014.
(Aplauze)
Campania noastră a triplat numărul de hispanici
care au înțeles că în Georgia vocea lor contează.
Am triplat numărul de americani asiatici
care s-au ridicat și au zis: „Acesta e și statul nostru."
Aceste povești de succes îmi arată cum pot reuși.
Dar mă fac și să înțeleg că obstacolele nu sunt de netrecut.
Sunt doar puțin cam înalte.
Am mai înțeles
că sunt trei lucruri care ne țin prizonieri.
Primul sunt banii.
Poate ați auzit că am ceva datorii.
Dacă n-ați auzit, înseamnă că n-ati ieșit din casă.
(Râsete)
Și banii sunt ceva ce ne ține prizonieri atât de des,
încât visurile noastre sunt limitate de cât de multe resurse avem.
Dar tot auzim
povești despre cei care au depășit problemele financiare.
Însă nu poți depăși ceva despre care nu vorbești.
De aceea n-am dat voie în campanie să mă umilească cu datoriile mele.
Nu am permis nimănui să-mi spună că lipsa mea de posibilități
ar fi un motiv să mă împiedice să candidez.
Și au fost oameni care mi-au spus că n-ar trebui să candidez.
Au fost prieteni.
Și au fost aliați.
„USA Today" menționa că poate n-ar trebui să candidez.
(Râsete)
Dar oricine a fost,
am înțeles că banii sunt adesea un motiv pentru care nu ne îngăduim să visăm.
Nu pot să spun că veți depăși întotdeauna obstacolele,
dar am să vă spun că n-o să fie bine dacă nu încercați.
(Aplauze)
Al doilea lucru este frica.
Iar frica este reală.
Este paralizantă.
Este înfiorătoare.
Dar poate fi și energizantă,
pentru că dacă știi de ce te temi,
poți să-ți dai seama cum să ocolești.
Iar al treilea lucru este oboseala.
De multe ori obosești de a mai încerca.
Obosești să tot citești despre procese și politici
și despre lucruri care te împiedică să ajungi unde îți dorești.
Câteodată oboseala înseamnă că acceptăm situația în locul puterii.
Lăsăm să primim un titlu ca premiu de consolare,
în loc să ne dăm seama că știm ce vrem și vom obține,
chiar dacă am obosit.
De aceea Dumnezeu a creat somnul.
(Râsete)
Dar în acele momente ne dăm seama
că oboseala este un prilej de a evalua cât de mult ne dorim.
Pentru că atunci când ești epuizat,
dacă ai lucrat cât de mult ai putut,
dacă ai făcut tot ce ai spus că faci
și totuși n-a mers,
oboseala te poate secătui de energie.
De aceea te întorci la „de ce"-ul inițial.
Sunt convinsă că e nevoie de femei să vorbească pentru cei fără glas.
Știu că e nevoie de oameni cu conștiință curată,
care să înfrunte asuprirea.
Știu că e nevoie de oameni
care înțeleg că dreptatea socială este a noastră, a tuturor.
Aceasta mă trezește în fiecare dimineață
și mă face să lupt și mai mult.
Pentru că înaintez cunoscându-mi trecutul.
Știu piedicile care mi se pun.
Știu ce vor face
și sunt convinsă că pun la cale și născocesc piedici noi.
Au patru ani la dispoziție pentru asta.
(Râsete)
(Aplauze)
Sau poate doi.
(Ovații)
(Aplauze)
Dar ce vreau să spun este:
Eu știu ce vreau: dreptate.
Știu de ce vreau,
pentru că sărăcia este imorală și este o rușine a poporului nostru.
Și știu cum voi obține ce-mi doresc:
mergând mai departe în fiecare zi.
Mulțumesc foarte mult.
(Ovații)
(Aplauze)