Коли я заступив на свою теперішню посаду,
мені дали добру пораду: щодня брати інтерв'ю у трьох політиків.
I від усіх цих контактів з політиками
я дійшов висновку, що всі вони є певною мірою емоційними виродками.
У них, як я це називаю – слабоумство зі словесним поносом,
тобто вони говорять так багато, що це їх зводить з розуму.
(Сміх)
При цьому у них надзвичайні соціальні навички.
Kоли ви їх зустрічаєте, вони зациклюються на вас,
дивляться вам у вічі,
вони вторгаються у ваш особистий простір,
масажують вашу потилицю.
Кілька місяців тому я був на вечері із сенатором-республіканцем,
який тримав свою руку на моєму стегні
і стискав його протягом усієї зустрічі.
Одного разу – багато років тому –
я бачив зустріч Теда Кенеді і Дена Квейла в Сенаті.
Вони були друзями. Вони обіймались,
сміялися, їх лиця були ось так близько.
і вони рухались і терлися,
і обмацували один одного руками зверху і донизу.
А я думав: "Зніміть собі кімнату в мотелі, я не хочу цього бачити."
Але це їх соціальні навички.
Або інший випадок
В останній раунд виборів
я слідував за Мітом Ромні по Новому Гемпширу.
Він займався передвиборчою агітацією зі своїми п'ятьма досконалими синами:
Біпом, Чіпом, Ріпом, Ліпом, Зіпом і Діпом.
(Сміх)
Заходить він до їдальні.
Ось він заходить до їдальні і представляє себе родині
і питає: "З якого села ви у Нью Гемпширі"?
А тоді описує дім, яким він колись володів у їх селі.
І так він походжає по залу,
і коли прощається,
звертається на і'мя до кожного, з ким щойно познайомився.
Визнаю: "Так, це навички спілкування".
Але ж парадокс полягає в тому,
що коли багато-хто з цих людей приступає до прийняття політичних рішень,
ця суспільна свідомість зникає,
і вони починають говорити як бухгалтери.
Таким чином, впродовж моєї кар'єри
я бачив багато поразок.
Коли Радянський Союз розпався,
ми послали туди економістів із планом приватизації,
але насправді їм бракувало саме суспільної довіри.
Ми ввели наші війська в Ірак,
не звертаючи уваги на культурні та психологічні реалії.
У нас був фінансовий регуляторний режим,
який опирався на припущення,
що біржові маклери – раціональні істоти,
які не можуть діяти нерозумно.
Тридцять років я висвітлював у ЗМІ шкільну реформу,
І ми фактично реорганізували бюрократичну систему –
пільги, приватні школи, поруки, –
але результати були невтішними рік від року.
А справа в тому, що люди вчаться у тих, кого люблять.
I якщо ми не говоримо про індивідуальні стосунки
між учителем та учнем,
то ми не говоримо про таку реальність,
і ця реальність відірвана
від процесу прийняття політичних рішень.
І отже у мене логічно виникло запитання:
чому найбільш соціально пристосовані люди на землі
стають абсолютно нелюдяними,
коли думають про політику?
І я дійшов висновку,
що це симптом набагато більшої проблеми.
Що впродовж століть ми успадковували уявлення про природу людини,
яке ґрунтується на ідеї,
що ми окремі істоти,
що розум відокремлений від емоцій
і що суспільство розвивається
лише поки розум здатний придушувати пристрасті.
І це призвело до бачення людської природи,
в якому ми – раціональні істоти,
які безпосередньо реагують на стимули.
І це призвело до бачення світу,
коли люди намагаються використовувати припущення з фізики,
щоб виміряти, якою є людська поведінка.
І це спричинило значно однобоке,
поверхневе розуміння людської природи.
Ми дуже добре вміємо говорити про матеріальні речі,
але ми зовсім не вміємо говорити про емоції.
Ми гарно говоримо про навички,
про безпеку і здоров'я,
але не вміємо говорити про характер.
Аласдар МакIнтаєр, відомий філософ,
сказав, що "ми зберегли древні поняття про мораль,
про чесноти, честь, великодушність,
але у нас більше немає системи,
яка б їх поєднувала."
Таким чином, це призвело до поверхневого ведення політики
і вплинуло на весь спектр людської діяльності.
Ви це можете бачити з того, як ми виховуємо наших дітей.
Підіть до початкової школи о третій дня
і подивіться, як виходять діти
зі своїми 40-кілограмовими наплічниками.
Якщо вітер їх здує, вони ляжуть, як жуки, прибиті до землі.
Ви побачите ці авто, що під'їжджають.
Зазвичай це Сааб, Ауді або Вольво,
бо в певних околицях дозволяється мати розкішні машини,
якщо лише вони походять з країн ворожих до міжнародної політики Штатів –
тоді все добре.
Їх забирають ці істоти, яких я називаю над-матусями.
Це жінки успішні в кар'єрі,
які взяли відгул, щоб упевнитись, що всі їх дітки поступлять у Гарвард.
І відрізнити над-матусь легко по тому,
що вони важать зазвичай менше, ніж їх діти.
(Сміх)
Отже, на момент зачаття,
вони роблять невеличкі вправи сідницями.
Діти вихлюпуються,
і їм одразу показують навчальні картки з мандаринським діалектом.
Їх везуть додому і хочуть, щоб вони були просвітлені,
тож вони ведуть їх на морозиво до Бен-енд-Джері,
що має власну міжнародну політику.
У одній з моїх книжок
я жартую, що Бен-енд-Джері слід виготовити пацифістську зубну пасту,
яка б не вбивала бактерії, а просто просила їх піти.
Вона мала б великий попит.
(Сміх)
І вони ідуть у Хоул Фудз за молочною сумішшю для немовлят.
А Хоул Фудс – це один з цих прогресивних продуктових магазинів,
де всі касири виглядають так, наче їх позичили з Міжнародної Амністії.
(Сміх)
Вони купують там закуски з морської капусти,
що називаються Овочева Попка з капустою,
які для дітей, котрі, повертаючись додому, кажуть:
"Мамо, мамо, я хочу закуску, яка запобігає раку прямої кишки."
(Сміх)
І діти виховуються певним чином,
стрибаючи через обручі досягнень, які ми можемо виміряти, –
вступні тести, гобой, футбольні тренування.
Вони поступають у конкурентноспроможні коледжі, отримують добрі роботи,
а інколи вони досягають успіху
в поверхневому розумінні і заробляють купу грошей.
Інколи ви їх можете побачити у таких місцях відпочинку,
як Джексон Хол чи Аспен,
і вони вже стали елегантними і худенькими,
у них практично немає стегон,
у них просто одна елегантна пара гомілок понад іншою.
(Сміх)
Вони вже мають власних дітей,
вони досягли генетичного чуда, одружившись з красивими людьми,
тож їх бабусі виглядають як Гертруда Штайн,
їх дочки виглядають, як Хеллі Бері – я не знаю, яким чином вони цього досягли.
І ось вони раптом усвідомлюють,
що зараз модно мати собаку ростом з третину висоти кімнати.
Тож вони заводять мохнатих 70-кілограмових собак,
які виглядають, як велоцираптори,
і їх усіх звуть як героїв книг Джейн Остін.
І тоді, коли вони старіють, вони не набули жодної філософії життя,
і вони вирішують: "Я мав успіх у всьому,
я просто не збираюсь помирати."
Тож вони наймають особистих тренерів,
ковтають Ціаліс, як ментолові цукерки.
Ви бачите їх там у горах.
Вони біжать на лижах вгору по схилу
з цим похмурим виразом на обличчях,
від якого Дік Чейні став би схожим на Джері Люіса.
(Сміх)
і коли вони мчать повз вас із свистом,
це наче повз вас пройшла маленька родзинка в шоколаді,
що підіймається по схилу.
(Сміх)
І це частина того, що є життям,
але це не все, чим є життя.
І за останні роки
я гадаю, нам було відкрито глибше бачення людської природи,
глибше бачення того, хто ми є.
І воно ґрунтується не на теології чи філософії,
а на вивченні розуму,
у всіх сферах досліджень,
від неврології до когнітивних дослідників,
поведінкових економістів, психологів,
соціологів,
ми розвиваємо революцію у свідомості.
І коли збираєш це все докупи,
виходить нове бачення природи людини.
Воно далеко від холодного матеріалістичного погляду на природу,
це новий гуманізм, нові чари.
Я думаю, щоб синтезувати ці дослідження,
треба почати з розуміння трьох основних речей.
Першa –
поки свідомий розум пише автобіографію нашого виду,
підсвідомість виконує більшу частину роботи.
Наприклад, це можна сформулювати так:
людський розум може увібрати мільйони часток інформації на хвилину,
з яких ми усвідомлюємо лише близько 40.
І це призводить до дивних речей.
Одна з моїх улюблених, наприклад, – люди на ім'я Деніс
непропорційно частіше стають дантистами,
люди на ім'я Лоренс – юристами,
бо несвідомо ми притягуємося до речей,
які знайомі на звук.
Ось чому я назвав свою доньку Президент Сполучених Штатів Брукс.
(Сміх)
Ще одне відкриття: несвідоме, насправді,
далеко не тупе і сексуально орієнтоване,
а досить розумне.
Тому, наприклад, купівля меблів вимагає надзвичайно багато розумової енергії.
Дійсно важко уявити, як саме виглядатиме диван у вас удома.
І це треба робити наступним чином:
треба вивчити меблі,
відволіктися, поки вони маринуються у вас в мозку,
і за кілька днів зробити, як підказує внутрішній голос,
тому що підсвідомо ви вже все розрахували.
Друга річ –
це те, що емоції є центральними у нашому мисленні.
Люди з інсультами та ушкодженнями
в зонах мозку, що відповідають за емоції,
не є особливо розумними,
вони зазвичай досить безпомічні.
Нині в залі присутній гігант у цій сфері,
і завтра зранку він вестиме лекцію – це Антоніо Дамасіо.
І одна з речей, яку насправді він нам показав,
це те, що емоції не окремі від розуму,
але є основою розуму,
бо вони диктують нам, що цінувати.
І отже читання і виховання емоцій
є одним із головних занять мудрості.
Я чоловік середнього віку,
і мені не зовсім легко мати справу з емоціями.
Одна з моїх улюблених історій про мозок описує чоловіків середнього віку
Їх поклали у машини для сканування мозку –
це сумнівно в якійсь мірі, але мені байдуже, –
і показували фільм жахів,
а потім попросили їх описати почуття до своїх дружин.
І результати сканування були ідентичними в обох випадках.
Це був просто чистий жах.
Тож мої розмови про емоції
перекликаються з Ганді, який говорив про ненажерливість,
але емоції є головним процесом,
що організує наше мислення.
Вони визначають, що саме має залишати відбиток.
Мозок записує почуття нашого життя.
І третє, що ми маємо зрозуміти,
це те, що ми не є перш за все самодостатніми особистостями.
Ми – соціальні тварини, а не раціональні тварини.
Нас формують стосунки,
і ми глибоко взаємопроникненні одне з одним.
Тож коли ми бачимо іншу людину,
ми відтворюємо в умі те,
що бачимо у її умі.
Коли ми бачимо погоню машин у фільмі,
це майже так, наче ми беремо участь у ній.
Коли ми дивимось порнографію,
це трошки схоже на заняття сексом,
хоча, імовірно, не настільки приємно.
І ми бачимо це, коли закохані ідуть по вулиці,
коли натовп у Єгипті чи Тунісі
захоплений вірусом емоцій, –
глибоке взаємне проникнення.
І ця революція нашої сутності,
на мою думку, відкриває нам інший спосіб бачення політики,
і перш за все, інше
бачення людського капіталу.
Ми – сучасні діти Французького Просвітництва.
Ми віримо, що розум – найвища здібність.
Але як на мене, це дослідження показує,
що Британське Просвітництво, чи Шотландське Просвітництво,
з Девідом Гюмом та Адамом Смітом,
насправді краще розкрили нашу сутність;
що розум часто слабкий, а відчуття сильні,
і що часто своїм почуттям варто довіритись.
Ця праця виправляє похибку у нашій культурі,
цю хибну дегуманізацію.
Вона дає нам глибше розуміння
того, що насправді потрібно нам,
щоб процвітати у цьому житті.
Коли ми думаємо про людський капітал,
ми думаємо про речі, які ми можемо легко виміряти –
речі, як оцінки, вступні тести, дипломи,
кількість років у навчанні.
Насправді, щоб мати успіх, вести змістовне життя,
необхідні глибші речі,
речі, на які ми навіть не маємо слів.
Тож дозвольте мені перелічити хоча б пару речей,
які це дослідження спонукає нас зрозуміти.
Перший дар, чи талант – це розумове бачення,
здатність проникнути у розум інших людей
і побачити, що вони можуть запропонувати.
Діти народжуються з цією здатністю.
Мелтзофф з Вашингтонського Університету
схилився над новонародженим, якому було 43 хвилини.
Він показав язика немовляті.
Немовля показало язика йому у відповідь.
Дитина з народження проникає в розум матері
і завантажує все, що там знаходить, –
її моделі розуміння реальності.
У Сполучених Штатах 55% немовлят
ведуть глибоку взаємну розмову зі своїми матерями,
вони вивчають моделі формування зв'язку з іншими людьми.
І ті люди, які мають моделі формування стосунків,
стрімко злітають в житті.
Вчені в Університеті Міннесоти провели дослідження,
в якому вони передбачили
з точністю 77 відсотків, хто з 18-місячних дітей
закінчить у майбутньому вищу освіту,
виходячи з того, хто мав близький зв'язок з мамою.
20% дітей не мають таких стосунків.
Вони, як ми це називаємо, уникаюче прив'язані.
Їм тяжко даються стосунки з іншими людьми.
Вони йдуть по життю
як вітрильники, гнані вітром, –
вони бажають наблизитись до людей,
але не мають зразків, як це можна зробити.
Отже, то була перша навичка, –
як усмоктувати знання один від одного.
Друга навичка – це врівноваженість,
здатність підтримувати спокій,
усвідомлюючи похибки і невдачі в умі.
Наприклад, ми надмірно налаштовані на самовпевненість.
95 відсотків наших професорів кажуть,
що їх рівень вчителювання вищий середнього.
96 відсотків студентів коледжів
кажуть, що їх соціальні навички вищі середнього рівня.
Журнал Тайм спитав американців: "Чи ви входите в 1% найбільш оплачуваних працівників?"
19% американців входять у 1% найбільш оплачуваних.
(Cміх)
До речі, ця риса пов'язана зі статтю.
Чоловіки топляться вдвічі частіше ніж жінки,
тому що чоловіки впевнені, що вони можуть переплиcти озеро.
Але деякі люди мають здатність усвідомлювати
свої власні упередження і власну самовпевненість.
У них епістемологічна скромність.
Вони зустрічають неясність з відкритим розумом.
Вони здатні узгоджувати силу висновків
із силою доказів.
Вони цікаві.
І ці риси часто не пов'язані і не співвідносяться з ІQ.
Третя риса – це медес,
це грецьке слово, а ми їх називаємо вуличні розумники.
Це чутливість до фізичного оточення,
здатність виявити моделі у просторі,
здатність вивести суть.
Мій колега з "Таймс"
працював над чудовою історією про солдатів у Іраку,
які могли подивитись на вулицю і визначити якимось чином,
чи є там підривний пристрій чи піхотна міна.
Вони не могли пояснити, як вони це робили,
але вони відчували холод, прохолоду,
і в переважній більшості випадків вони мали рацію.
Третє – це те, що можна назвати співчуттям,
здатністю працювати у групах.
І це дуже стає у пригоді,
тому що групи розумніші за індивідів,
і групи, що спілкуються в реальності, розумніші, ніж ті,
що контактують через електронні засоби,
тому що 90% нашого спілкування невербальне.
І ефективність групи
не визначається коефіцієнтом ІQ групи,
а визначається тим, наскільки добре вони спілкуються,
як часто вони змінюють один одного у розмові.
Тоді ви зможете говорити про таку рису, як змішування.
Кожна дитина може сказати: "я тигр", прикинутися тигром.
Це здається таким елементарним.
Але насправді, це феноменально складно –
взяти поняття "я" і поняття "тигр"
і змішати їх докупи.
Але саме це є джерелом інновацій.
Наприклад, саме так і зробив Пікассо,
коли взяв концепцію західного мистецтва
і концепцію африканських масок
і змішав їх докупи –
не лише геометрію,
але і моральні системи, закладені в них.
Все це – навички, які, знову ж таки, ми не можемо порахувати і виміряти.
І, нарешті, остання річ, яку я згадаю, –
це те, що можна назвати закоханістю.
І це не здатність,
це драйв і мотивація.
Свідомість жадає успіху і престижу.
Несвідомий розум жадає
цих моментів трансцендентності,
коли ми вже не відчуваємо границі власного черепа
і зливаємося з завданням чи випробуванням –
так майстер зливається зі своїм творінням,
природознавець почувається наче він одне з природою,
віруючий почувається єдиним з Божою любов'ю.
Саме цього прагне несвідомий розум.
І багато хто з нас відчуває це в коханні,
коли закохані почуваються злитими.
І один з найкрасивіших описів,
що трапився мені у цьому дослідженні
про здатність людських думок взаємно проникати,
був написаний великим теоретиком і вченим
на імя Дуглас Гофстадер з Університету Індіани.
Він був одружений з жінкою на ім'я Керол,
і у них були чудові стосунки.
Коли їх дітям було 5 і 2,
з Керол стався інсульт, в неї виявили пухлину в мозку, і вона померла.
І Гофстадер написав книгу
під назвою "Я – дивна петля"
У книзі він описує момент –
лише місяці після того, як Керол померла, –
він наткнувся на її фото на каміні
чи на столику у спальні.
І ось що він написав:
"Я дивився на її лице,
і я дивився так глибоко,
що я відчув, ніби я в її голові.
І раптом я відчув, що я промовляю
крізь густі сльози, –
"Це я. Це я"
І ці прості слова
нагадали мені багато думок, які я мав раніше,
про злиття наших душ
у одну сутність вищого порядку,
про той факт, що стержнем обох наших душ
були наші ідентичні мрії і надії про наших дітей,
про ідею, що всі ці надії
не були окремими, різними надіями,
а були просто однією надією,
однією ясною річчю, що описувала нас обох,
що сплавила нас у єдине, –
єдине ціле, яке я дуже неясно уявляв
до того, як одружився і завів сім'ю.
Я усвідомив, що хоча Керол померла,
ця основна частина її зовсім не померла,
а досить вперто продовжувала жити в мене в умі."
Як кажуть греки, страждання – шлях до мудрості.
Через своє страждання Гофстадтер зрозумів,
наскільки глибоко ми взаємопроникаємось.
Через невдалі політичні рішення останніх 30 років,
я вважаю, ми дійшли до усвідомлення,
наскільки поверхневим було наше бачення людської природи.
І тепер у нашому протистоянні дріб'язковості
і невдачам, що походять з нашої нездатності
осягнути глибину того, ким ми є,
починається революція у свідомості –
люди у багатьох сферах
досліджують глибину нашої природи
і виходять з цим чарівним,
з цим новим гуманізмом.
А коли Фройд відкрив своє значення несвідомого,
це мало надзвичайний вплив на умонастрій того часу.
Сьогодні ми відкриваємо більш точне бачення
несвідомого – того, ким ми є глибоко всередині.
І це матиме чудовий, глибокий
і гуманізуючий вплив на нашу культуру.
Дякую.
Оплески.