Kad sam dobio svoj trenutni posao, dali su mi dobar savjet,
a to je da intervjuiram tri političara svaki dan.
I iz tog čestog kontakta s političarima,
mogu vam reći da su svi emocionalne nakaze neke vrste.
Imaju nešto što ja zovem logorrhea dementia,
što znači da toliko govore da izluđuju sami sebe.
(Smijeh)
Ali ono što imaju su nevjerojatne socijalne vještine.
Kad ih upoznate, oni se usredotoče na vas,
gledaju vas u oči,
upadaju u vaš osobni prostor,
masiraju vam potiljak.
Večerao sam s republikanskim senatorom prije nekoliko mjeseci,
koji je držao svoju ruku na unutarnjem dijelu mog bedra
tijekom cijele večere -- stiščući ga.
Jednom sam -- prije dosta godina --
vidio susret Teda Kennedyja i Dana Quaylea u Senatu.
Bili su prijatelji, grlili su se
i smijali, lica su im ovoliko udaljena.
Kretali su se i cerili
i prelazili rukama gore i dolje jedan po drugome.
Pomislio sam, "Nađite si sobu. Ne želim to gledati."
No oni imaju te socijalne vještine.
Drugi slučaj:
U zadnjem predizbornom krugu,
slijedio sam Mitta Romneya New Hampshireom.
Provodio je kampanju s petoricom svojih savršenih sinova:
Bipom, Chipom, Ripom, Zipom, Lipom i Dipom.
(Smijeh)
On odlazi u restoran.
Ulazi u restoran, predstavlja se jednoj obitelji
i kaže, "Iz kojeg ste mjesta u New Hampshireu?"
I zatim opisuje dom koji je imao u njihovom mjestu.
I tako ide salom,
i napuštajući restoran,
oslovi prvim imenom skoro sve koje je upravo upoznao.
Pomislio sam, "U redu, to je socijalna vještina."
No paradoks je u tome
kad mnogi od tih ljudi prijeđe na stvaranje politike,
ta društvena svijest nestaje
i oni počinju govoriti kao računovođe.
Tijekom svoje karijere,
pratio sam niz neuspjeha.
Poslali smo ekonomiste u Sovjetski Savez
s planovima za privatizaciju kada se raspao,
i nedostajalo im je socijalno povjerenje.
Izvršili smo invaziju na Irak s vojskom
zaboravivši na kulturalne i psihološke razlike.
Imali smo režim financijske regulative
koji se zasniva na pretpostavkama
da su trgovci razumna bića
koja ne bi učinila ništa glupo.
30 godina sam pratio školske reforme
i u osnovi smo reorganizirali birokratske zapreke --
dokumente, privatne škole, svjedodžbe --
no imali smo razočaravajuće rezultate godinu za godinom.
I činjenica je da ljudi uče od ljudi koje vole.
I ako ne govorite o individualnoj vezi
između učitelja i učenika,
vi ne govorite o toj realnosti,
nego je ta realnost izbrisana
iz procesa stvaranje politike.
I to me je dovelo do pitanja:
Zašto su najviše društveno prilagođeni ljudi na zemlji
u potpunosti dehumanizirani
kad razmišljaju o politici?
I došao sam do zaključka
da je to simptom većeg problema.
Da smo, stoljećima, naslijeđivali gledište o ljudskoj prirodi
koje se temeljilo na ideji
da smo odvojene jedinke,
da je razum odvojen od emocija
i da se društvo razvija
u mjeri u kojoj taj razum može potisnuti strasti.
I to je dovelo do gledišta o ljudskoj prirodi
po kojem smo razumni pojedinci
koji reagiraju na neposredne načine na poticaje.
I to je dovelo do pogleda na svijet
gdje ljudi nastoje koristiti pretpostavke fizike
da izmjere koliko je humano ljudsko ponašanje.
I to je stvorilo veliki nedostatak,
površan pogled na ljudsku prirodu.
Dobri smo u pričanju o materijalnim stvarima,
no loši smo u pričanju o emocijama.
Dobri smo u pričanju o vještinama
i sigurnosti i zdravlju,
vrlo smo loši u pričanju o karakteru.
Alasdair MacIntyre, slavni filozof,
rekao je, "Mi imamo koncepte drevnog morala
vrline, časti, dobrote,
no više nemamo sustav
po kojem bi ih povezivali."
To je dovelo do površnosti u politici,
ali također i cijelog raspona ljudskih nastojanja.
To je vidljivo u načinu na koji odgajamo našu djecu.
Odlazite u osnovnu školu u tri sata popodne
gledate kako djeca izlaze,
ona nose ruksake od 40-ak kilograma.
Da ih vjetar prevrne, izgledali bi kao bube koje se ne mogu okrenuti.
Vidite te aute koji dolaze --
obično marke Saab, Audi i Volvo,
zato što je u određenim kvartovima društveno prihvaćeno imati luksuzan auto,
sve dok dolazi iz zemlje neprijateljski nastrojene prema vanjskoj politici SAD-a --
u redu je.
Po njih dolaze ta bića koja zovem nadmame,
koje imaju vrlo uspješne karijere
koje su uzele pauzu da bi se sva njihova djeca upisala na Harvard.
Obično možete razlikovati nadmame,
jer teže manje od vlastite djece.
(Smijeh)
U trenutku začeća,
rade vježbice za stražnjicu.
Bebe ispadaju van,
pokazuju im slikovne kartice na mandarinskom.
Vozeći ih kući, i one žele da im djeca budu prosvjećena,
pa ih vode u tvornicu sladoleda Ben & Jerry
s vlastitom vanjskom politikom.
U jednoj od mojih knjiga,
šalim se kako bi Ben & Jerry mogli proizvoditi pacifističku zubnu pastu --
ne ubija bakterije, samo ih moli da odu.
Dobro bi se prodavala.
(Smijeh)
I odlaze u Whole Foods po mlijeko za dojenčad.
I Whole Foods je jedna od onih naprednih trgovina
gdje svi blagajnici izgledaju kao da su posuđeni iz Amnesty Internationala.
(Smijeh)
Tamo kupuju hranu na bazi morskih algi
pod nazivom Veggie Booty s keljom,
namijenjena djeci koja dolaze kući i kažu,
"Mama, mama, želim hranu koja sprečava tumor debelog crijeva."
(Smijeh)
I tako se djeca odgajaju na određen način,
preskačući obruče dostignuća stvari koje možemo mjeriti --
pripreme za upis na fakultet, oboa, nogometni trening.
Upisuju kompetitivne fakultete, dobivaju dobre poslove,
i ponekad su uspješni
na površan način, i zarađuju brdo novca.
Ponekad ih možete vidjeti u odmaralištima
poput Jackson Holea ili Aspena.
Postanu elegantni i vitki --
zapravo nemaju bedra;
samo imaju jedan elegantan list na vrhu drugoga.
(Smijeh)
Imaju vlastitu djecu,
i postigli su genetsko čudo sklapajući brakove s lijepim ljudima,
tako da njihove bake nalikuju Gertrudi Stein,
njihove kćeri nalikuju Halle Berry -- ne znam kako su to napravili.
Dolaze tamo i shvaćaju
da je sad u modi imati pse visoke kao trećina vaše visine stropa.
Imaju te dlakave pse teške 70-ak kilograma --
izgledaju kao velociraptori,
svi nazvani po likovima Jane Austen.
I kad ostare, zapravo ne razviju životnu filozofiju,
ali odluče, "Bio sam uspješan u svemu,
ja naprosto neću umrijeti."
I tako angažiraju osobne trenere,
troše lijekove protiv impotencije kao pepermint bombone.
Možete ih vidjeti gore na planinama.
Bave se skijaškim trčanjem na planini
namrgođenih lica
zbog kojih Dick Cheney izgleda kao Jerry Lewis.
(Smijeh)
Kad prozuje pokraj vas,
to izgleda kao da je prošla mala čelična Raisineta
koja ide uzbrdo.
(Smijeh)
I to je dio onoga što čini život,
ali nije sve što čini život.
I tijekom zadnjih nekoliko godina,
mislim da nam je dan dublji uvid u ljudsku prirodu
i dublji uvid u ono što jesmo.
I to se ne bazira na teologiji ili filozofiji,
nego u proučavanju uma,
kroz sva ta područja istraživanja,
od neuroznanosti do kognitivnih znanstvenika,
bihevioralnih ekonomista, psihologa,
sociologije,
mi razvijamo revoluciju u svijesti.
I kad sve to spojite,
to nam daje novi pogled na ljudsku prirodu.
Daleko od hladnog materijalističkog pogleda na prirodu,
ovo je novi humanizam, novi ushit.
I kad spojite to istraživanje,
započnete s tri ključna uvida.
Prvi uvid glasi,
dok svjesni um piše autobiografiju naše vrste,
nesvjesni um odrađuje većinu posla.
Jedan je način da se to formulira,
ljudski um može primiti milijune djelića informacija u minuti,
od kojih može biti svjestan oko 40.
I to vodi do čudnih slučajeva.
Jedan od mojih omiljenih jest da ljudi po imenu Dennis
imaju nesrazmjerno veću šansu da postanu stomatolozi,
ljudi imena Lawrence - odvjetnici,
zato što nesvjesno težimo ka stvarima
koje zvuče poznato,
zbog čega sam nazvao svoju kćer Predsjednica Sjedinjenih Država Brooks.
(Smijeh)
Drugo otkriće jest da je nesvjesno,
daleko od glupog i seksualiziranog,
zapravo vrlo inteligentno.
Jedan od kognitivno najzahtjevnijih stvari koje radimo je kupnja namještaja.
Jako je teško zamisliti sofu, kako će izgledati u vašoj kući.
I način na koji bi to trebali napraviti jest
da proučavate namještaj,
pustite da se marinira u vašem umu, odvuče vam pažnju,
i nakon nekoliko dana, idete prema osjećaju,
zato što ste nesvjesno shvatili.
Drugi uvid glasi
da su emocije centar našeg razmišljanja.
Ljudi s moždanim udarima i lezijama
u dijelu mozga koji obrađuje emocije
nisu super inteligentni,
zapravo su ponekad posve bespomoćni.
I gigant u tom području je večeras ovdje
i govori sutra ujutro -- Antonio Damasio.
I jedna od stvari koje nam je pokazao je
da emocije nisu odvojene od razuma,
ali su osnova razuma
zato što nam govore što da vrednujemo.
Dakle, čitanje i edukacija vaših emocija
je jedna od glavnih aktivnosti mudrosti.
Ja sam srednjovječni muškarac;
Nije mi baš ugodno s emocijama.
Jedna od mojih omiljenih priča o umu opisivala je te srednjovječne muškarce.
Stavljaju ih u uređaje za skeniranje mozga --
ovo je, usput budi rečeno, iz nepoznatog izvora, ali nije me briga --
i puštaju im film strave i užasa,
i onda moraju opisati što osjećaju za svoje žene.
I skenovi mozga su bili identični u obje aktivnosti.
Bio je to čisti užas.
Kad ja pričam o emociji
to je kao da Gandhi priča o proždrljivosti,
ali to je središnji organizacijski proces
načina na koji razmišljamo.
Govori nam što da pamtimo.
Mozak je registar osjećaja života.
I treći uvid glasi
da mi nismo primarno neovisni pojedinci.
Mi smo društvene životinje, nismo racionalne životinje.
Mi izničemo iz veza,
i mi smo duboko međusobno povezani.
I kad vidimo drugu osobu,
mi reproduciramo u našim umovima
ono što vidimo u njihovim umovima.
Kad gledamo automobilsku potjeru u filmu,
gotovo izgleda kao da i mi suptilno sudjelujemo u njoj.
Kad gledamo pornografiju,
kao da imamo odnose,
iako vjerojatno nije tako dobro.
I vidimo to kad ljubavnici idu ulicom,
kad je gomila u Egiptu ili Tunisu
ponesena emocionalnim uzbuđenjem,
duboka međusobna povezanost.
I ta revolucija onoga što jesmo
daje nam drugačiji način na koji vidimo, mislim, politiku,
drugačiji način, što je najvažnije,
na koji vidimo ljudski kapital.
Mi smo sada djeca Francuskog prosvjetiteljstva.
Vjerujemo da je razum najviši od svih sposobnosti.
Ali mislim da istraživanje pokazuje
da je Britansko prosvjetiteljstvo, ili Škotsko prosvjetiteljstvo,
s Davidom Humeom, Adamom Smithom,
zapravo bolje baratalo idejom o tome tko smo --
da je razum često slab, čuvstva jaka,
i da su naša čuvstva često pouzdana.
I ovaj rad korigira tu neravnotežu u našoj kulturi,
tu dehumanizirajuću neravnotežu.
To nam daje dublji smisao
onoga što nam zapravo treba
da uspijemo u ovom životu.
Kad razmišljamo o ljudskom kapitalu
razmišljamo o stvarima koje možemo lako izmjeriti --
stvarima poput ocjena, priprema za upis na fakultet, diploma,
broju godina provedenih u školovanju.
Ono što je stvarno potrebno da se uspije, da se vodi smislen život
su stvari koje su dublje,
stvari za koje zapravo nemamo riječi.
Dopustite mi da nabrojim samo par stvari
za koje mislim da nas istraživanje usmjerava ka pokušaju da razumijemo.
Prvi dar, ili talent, je pronicljivost --
sposobnost da se uđe u umove drugih ljudi
i uči od njih.
Bebe se rađaju s tom vještinom.
Meltzoff, sa Sveučilišta u Washingtonu,
nagnuo se nad bebu staru 43 minute.
Isplazio joj je jezik.
Beba mu je također isplazila jezik.
Bebe su rođene da prodiru u mamin um
i preuzmu što nađu --
njihove modele razumijevanja stvarnosti.
U Sjedinjenim Državama 55 posto beba
vodi duboki dvosmjerni razgovor s mamom
i uče modele odnosa s drugim ljudima.
I ti ljudi koji imaju modele odnosa
imaju veliku prednost u životu.
Znanstvenici sa Sveučilišta u Minnesoti napravili su istraživanje
u kojem su mogli predvidjeti
s točnošću od 77 posto, u dobi od 18 mjeseci,
tko će završiti srednju školu,
na temelju dobrog odnosa djece sa svojim mamama.
20 posto djece nema takve odnose.
To nazivamo izbjegavajući stil vezivanja.
Imaju problema u povezivanju s drugim ljudima.
Idu kroz život
kao jedrilice koje se prevrću na vjetru --
žele se približiti ljudima,
ali zapravo nemaju modele prema kojima bi to učinili.
I to je jedna vještina
kako da upiju znanje, jedno od drugog.
Druga vještina je jednaka stabilnost.
Sposobnost da se jasno
pročitaju neravnoteže i promašaji u vlastitom umu.
Npr., mi smo strojevi s prevelikim samopouzdanjem.
95 posto naših profesora izvještava
da su natprosječni učitelji.
96 posto studenata na fakultetu
kažu da imaju natprosječne socijalne vještine.
Time magazin je upitao Amerikance, "Spadate li među jedan posto onih koji najviše zarađuju?"
19 posto Amerikanaca spada među jedan posto onih koji najviše zarađuju.
(Smijeh)
Ovo je osobina karakteristična za spol, usput budi rečeno.
Muškarci se dvostruko više utapaju od žena,
zato što misle da mogu preplivati to jezero.
Ali neki ljudi su sposobni i svjesni su
vlastitih neravnoteža, vlastitog prevelikog samopouzdanja.
Karakterizira ih epistemološka skromnost.
Otvoreni su pred dvosmislenostima.
Sposobni su prilagoditi snagu zaključaka
snazi njihovih argumenata.
Znatiželjni su.
I te osobine se često ne dovode u vezu s kvocijentom inteligencije i nisu s njim u uzajamnoj vezi.
Treća je osobina medes,
što mi možemo nazvati uličnom inteligencijom -- to je grčka riječ.
To je osjetljivost na fizički okoliš,
sposobnost da se odabiru uzorci u nekom okolišu --
derivira bit.
Jedan od mojih kolega iz Times-a
napravio je odličnu priču o vojnicima u Iraku
koji su mogli pogledati dolje na ulicu i nekako otkriti
bilo improviziranu eksplozivnu napravu, minu, na ulici.
Nisu vam mogli reći kako su to napravili,
no mogli su osjetiti da im je hladno, osjećali su hladnoću,
i češće su bili u pravu nego u krivu.
Treće je nešto što možete nazvati simpatijom,
sposobnošću da se radi u grupama.
I to može biti vrlo praktično,
zato što su grupe pametnije od pojedinaca --
i grupe u kojem postoji neposredni kontakt su puno pametnije
od grupa koje komuniciraju elektronski,
zato što je 90 posto naše komunikacije neverbalno.
I učinkovitost grupe
nije određena kvocijentom inteligencije grupe,
određena je time kako dobro komuniciraju,
koliko često mijenjaju strane u komunikaciji.
Tada možete govoriti o osobini poput spajanja.
Bilo koje dijete može reći, "Ja sam tigar", pretvarajući se da je tigar.
Izgleda tako elementarno.
Ali zapravo je izvanredno komplicirano
preuzeti koncept "ja" i koncept "tigar"
i spojiti ih zajedno.
No to je izvor inovacija.
Picasso je, npr.,
preuzeo koncept zapadne umjetnosti
i koncept afričkih masaka
i spojio ih zajedno --
ne samo geometriju,
ali i baštinjeni moralni sustav.
I to su vještine, opet, koje ne možemo brojati i mjeriti.
Posljednja stvar koju ću spomenuti
je nešto što možete nazvati "limerence".
To nije sposobnost,
to je poriv i motivacija.
Svjesni um čezne za uspjehom i ugledom.
Nesvjesni um čezne
za tim trenucima transcendencije,
kad linija glave nestaje
i mi smo izgubljeni u izazovu ili zadatku --
kad majstor osjeti gubitak svog umijeća,
kad prirodnjak osjeti jedinstvo s prirodom,
kad vjernik osjeti jedinstvo s Božjom ljubavi.
To je ono za čim čezne nesvjesni um.
I mnogi od nas to osjećaju u ljubavi
kad se ljubavnici osjećaju sjedinjeno.
I jedan od najljepših opisa
na koji sam naišao u ovom istraživanju
načina na koji su umovi međusobno povezani
napisao je veliki teoretičar i znanstvenik
Douglas Hofstadter sa Sveučilišta u Indiani.
Oženio se ženom po imenu Carol,
i imali su predivan odnos.
Kad su njihova djeca imala pet i dvije godine,
Carol je imala moždani udar i tumor na mozgu te je iznenada umrla.
I Hofstadter je napisao knjigu
"Čudnovata petlja sam ja".
U knjizi opisuje trenutak --
samo nekoliko mjeseci nakon što je Carol umrla --
kad nailazi na njenu sliku na kaminu,
ili na pisaćem stolu i svojoj sobi.
I evo što je napisao:
"Pogledao sam u njezino lice,
i gledao sam tako duboko
da sam osjećao da sam iza njezinih očiju.
I odjednom sam shvatio da govorim
kako su suze tekle,
'To sam ja. To sam ja.'
I te jednostavne riječi
dovele su nazad mnoge misli koje sam imao prije,
o spajanju naših duša
u jedan viši entitet,
o činjenici da u srži naših obiju duša
leže naše identične nade i snovi za našu djecu,
o ideji da te nade
nisu odvojene ili različite,
nego su samo jedna nada,
jedna jasna stvar koja definira nas oboje,
koja nas je spojila u cjelinu --
vrsta cjeline koju sam maglovito zamislio
prije nego što sam se oženio i imao djecu.
Shvatio sam to, iako je Carol umrla,
da dio njene srži nije uopće umro,
nego i dalje živi vrlo odlučno u mojoj glavi."
Grci kažu da patnja vodi do mudrosti.
Kroz svoju patnju, Hofstadter je razumio
koliko smo duboko međusobno povezani.
Putem politike neuspjeha zadnjih 30 godina,
spoznali smo, mislim,
koliko je površan bio naš pogled na ljudsku prirodu.
I sada, kako se suočavamo s tom površnošću
i neuspjesima koji potječu od naše nesposobnosti
da shvatimo dubinu onoga tko smo,
dolazi ta revolucija u svijesti --
ti ljudi u toliko područja
istražuju dubinu naše prirode
i odlaze s tim očaravajućim,
novim humanizmom.
I kad je Freud otkrio svoje značenje nesvjesnog,
to je imalo velik utjecaj na ozračje tog doba.
Sada otkrivamo točniju viziju
nesvjesnog -- tko smo duboko unutra.
I to će imati predivan i dubok
i humanizirajući utjecaj na našu kulturu.
Hvala vam.
(Pljesak)