כשקיבלתי את המשרה הנוכחית שלי, נתנו לי עצה טובה,
והיא, לראיין בכל יום 3 פוליטיקאים.
ובעקבות המגע הממושך עם הפוליטיקאים,
אוכל לגלות לכם שכולם סוטים רגשניים מסוג כזה או אחר.
הם לוקים במה שאני מכנה "שיטיון הדברת",
כלומר, הם מדברים עד שהם משגעים את עצמם.
[צחוק]
אבל מה שכן, יש להם כישורים חברתיים מדהימים.
כשאתה פוגש אותם, הם ננעלים עליך,
הם מביטים לך בעיניים,
הם פולשים למרחב האישי שלך,
הם עושים לך נעים בעורף.
לפני כמה חודשים סעדתי עם סנטור רפובליקני
והיד שלו היתה כל הזמן על פנים הירך שלי
במשך כל הארוחה-- מועכת אותה.
פעם-- לפני כמה שנים--
ראיתי את טד קנדי ואת דן קווייל בסנאט.
הם היו ידידים, והתחבקו
והם צחקו, והמרחק בין פרצופיהם היה כזה.
והם זזו והתחככו זה בזה
והעבירו את זרועותיהם מעלה-מטה איש על זולתו.
וחשבתי לי, "קחו חדר. אני לא רוצה לראות את זה."
אבל יש להם הכישורים החברתיים האלה.
מקרה נוסף:
בעונת הבחירות האחרונה,
התלוויתי למיט רומני בניו-המפשייר.
והוא עשה את מסע הבחירות עם 5 בניו המושלמים:
ביפ, צ'יפ, ריפ, זיפ, ליפ ודיפ.
[צחוק]
הוא מגיע לאיזו מסעדה.
מגיע למסעדה, מציג עצמו לפני איזו משפחה
ואומר, "מאיזה כפר אתם בניו-המפשייר?"
ואז מתאר את הבית שבבעלותו בכפר שלהם.
וככה הוא מסתובב באולם,
וכשהוא עוזב את הסעודה,
הוא כבר ביחסי שם-פרטי כמעט עם כל מי שפגש.
חשבתי לי, "טוב, זו מיומנות חברתית."
אך הפרדוקס הוא
שכשרבים מאנשים אלה מחליקים לתפקידים קובעי-מדיניות,
המודעות החברתית נעלמת
והם מתחילים להתנהג כמו רואי חשבון.
במהלך הקריירה שלי
סיקרתי שורה של כשלונות.
שלחנו כלכלנים לאיחוד הסובייטי
עם תכניות להפרטה, כשהוא התמוטט,
ומה שבאמת חסר להם היה אמון חברתי.
פלשנו לעירק עם צבא
שלא ידע כלום על המציאות התרבותית והפסיכולוגית.
הקמנו ממשל של הסדרים פיננסיים
על יסוד ההנחה
שסוחרים הם יצורים הגיוניים
שלא יעשו שום דבר מטופש.
מזה 30 שנה אני מסקר את הרפורמה בבתי הספר
ואנו סתם מארגנים מחדש את הריבועים הביורוקרטיים--
זכיונות, בתי-ספר פרטיים, תלושים--
אבל קיבלנו תוצאות מאכזבות שנה אחרי שנה.
והעובדה היא שאנשים לומדים מאלה שהם אוהבים.
ואם לא עוסקים ביחסים האישיים
שבין מורה לתלמיד,
הרי שלא עוסקים במציאות האמיתית,
אך המציאות הזו נמחקה
מתהליך קביעת-המדיניות שלנו.
וזה העלה אצלי שאלה:
מדוע האנשים הכי מוכוונים-חברתית עלי-אדמות
מאבדים לגמרי צלם-אנוש
כשהם חושבים על מדיניות?
והגעתי למסקנה
שזהו תסמין של בעיה רחבה יותר.
שבמשך מאות שנים ירשנו השקפה על הטבע האנושי
המבוססת על ההנחה
שיש לנו עצמיות מפוצלת,
שההגיון מופרד מהרגשות
ושהחברה מתקדמת
במידה שההגיון מצליח לדכא את התשוקות.
וזה הוביל להשקפה על הטבע האנושי
לפיה אנחנו פרטים רציונליים
המגיבים בדרכים ישירות לתמריצים.
וזה הביא לראיית העולם כמקום שבו
אנשים מנסים להשתמש בהנחות מתחום הפיסיקה
למדידת ההתנהגות האנושית.
וזה יצר נכות גדולה,
והשקפה רדודה על הטבע האנושי.
אנו טובים מאד בלדבר על דברים חומריים,
אבל גרועים מאד בלשוחח על רגשות.
אנו טובים מאד בלדבר על כישורים
ועל בטיחות ובריאות,
אבל גרועים מאד בלדבר על אופי.
אלסדייר מקינטאייר, הפילוסוף הידוע,
אמר, "יש לנו תפיסות מוסריות עתיקות
של ערכים, כבוד וטוב,
אך כבר אין לנו מערכת
שבה נוכל להתחבר אליהם."
וזה הביא להתנהלות רדודה בפוליטיקה,
אך גם בקשת שלמה של עיסוקים אנושיים.
רואים זאת באופן בו אנו מגדלים את צעירינו.
בואו לבי"ס יסודי ב-3 אחה"צ
והתבוננו בילדים כשהם יוצאים,
הם נושאים תרמילים במשקל 40 קילו.
אם תנשוב רוח, הם יפלו ויישארו על הקרקע כמו חיפושיות.
ראו את המכוניות שבאות לאסוף אותם--
בדרך כלל "סאאב", "אודי", וולבו",
כי בשכונות מסוימות מקובל חברתית לנהוג במכונית יוקרה,
העיקר שתהיה מארץ שעוינת את מדיניות החוץ של ארה"ב--
זה בסדר גמור.
אוספים אותם היצורים שאני מכנה סופר-אמא,
נשות קריירה מצליחות ביותר,
שלקחו פסק-זמן כדי לוודא שכל ילדיהן יגיעו להארוורד.
ובד"כ ברור מי הן הסופר-אמהות,
כי הן שוקלות פחות מהילדים שלהן.
[צחוק]
וברגע ההתעברות,
הן עושות תרגילי תחת קטנים.
התינוקות נפלטים החוצה,
הן מבזיקות מולם כרטיסי קריאה במנדרינית.
מסיעות אותם הביתה ורוצות שהם יהיו נאורים,
אז הן לוקחות אותם לחברת הגלידה בן אנד ג'ריס
שיש לה מדיניות חוץ משלה.
באחד מספרי התלוצצתי ואמרתי
שעל בן אנד ג'ריס לייצר משחת שיניים פציפיסטית--
שלא הורגת חיידקים, ורק מבקשת מהם להסתלק.
זה יהיה להיט.
[צחוק]
והן הולכות ל"הול פודס" כדי לקנות תחליף חלב-אם.
ו"הול פודס" היא אחת מחנויות המכולת המתקדמות
שבה כל הקופאים נראים כמי שחיים על הלוואה של "אמנסטי".
[צחוק]
הן קונות שם את חטיפי האצות האלה
בשם "וג'י בוטי" עם קייל,
שמיועדים לילדים שבאים הביתה ואומרים,
"אמא, אמא, אני רוצה חטיף נגד סרטן המעי הגס."
[צחוק]
כך שהילדים גדלים בצורה מסוימת,
ומדלגים דרך חישוקי ההישגים של מה שביכולתנו למדוד--
הכנה לפסיכומטרי, לימודי אבוב, אימוני כדורגל.
הם מתקבלים למכללות תחרותיות, למשרות טובות,
ולפעמים הם הופכים לסיפור הצלחה שטחי,
ומרוויחים המון כסף.
ולפעמים רואים אותם באתרי נופש
כמו ג'קסון הול או אספן.
והם נעשים חטובים ורזים--
והאמת, אין להם ירכיים;
אלו פשוט שוקיים מחוטבות אחת מעל השניה.
[צחוק]
הם יולדים ילדים משלהם,
והם חוללו נס גנטי ע"י נישואין לאנשים יפים,
אז הסבתות נראות כמו גרטרוד סטיין,
הבנות נראות כמו האלי ברי. אין לי מושג איך הם עשו זאת.
והם משיגים את כל זה ואז מבינים
שאופנתי להיות בעל כלב שגובהו שליש מגובה התקרה.
אז יש להם הכלבים השעירים האלה ששוקלים 70 קילו--
שנראים כמו ולוצירפטורים,
ונקראים על שם דמויות מספרי ג'יין אוסטין.
והם מזדקנים מבלי שפיתחו באמת איזו פילוסופיית חיים,
אבל הם מחליטים, "הצלחתי בכל מה שעשיתי,
ואני פשוט לא אמות."
אז הם שוכרים מאמנים אישיים,
הם מקפיצים גלולות סיאליס כמו סוכריות מנטה.
רואים אותם אי-שם בהרים.
הם עושים סקי מחוף-לחוף על ההרים.
עם הבעות חמוצות
שלעומתן דיק צ'ייני נראה כמו ג'רי לואיס.
[צחוק]
וכשהם חולפים לידכם ביעף,
זה כאילו שצימוק קטן מברזל עקף אתכם
וטס בעליה.
[צחוק]
אז זה חלק מהחיים,
אבל אלה לא כל החיים.
ובשנים האחרונות
זכינו לדעתי למבט מעמיק יותר על הטבע האנושי
ועל מי שאנחנו.
וזה לא מבוסס על דת או פילוסופיה,
אלא מגיע מתחום חקר המוח,
בכל תחומי המחקר,
ממדעי המוח ועד למדעי הקוגניציה,
כלכלנים התנהגותיים, פסיכולוגים,
סוציולוגים,
אנו מחוללים מהפכה במודעות.
וכשמצרפים הכל יחד,
מקבלים מבט חדש על הטבע האנושי.
שרחוק מלהיות השקפה חומרנית וקרה על הטבע,
אלא הומניזם חדש, קסם חדש.
לדעתי, כשמאחדים את כל המחקר הזה,
זוכים קודם כל בשלוש תובנות מרכזיות.
התובנה הראשונה היא
שבעוד המוח המודע כותב את תולדות המין שלנו,
המוח הלא-מודע עושה את רוב העבודה.
ודרך אחת לנסח זאת היא,
שהמוח האנושי יכול לקלוט מיליוני פיסות מידע בכל רגע,
ומתוכן להיות מודע ל-40 בערך.
וזה מוביל לדברים משונים.
אחד החביבים עלי הוא שלאנשים בשם דניס
יש סיכוי לא-פרופורציונלי להפוך לרופאי-שיניים,
שאנשים ששמם לורנס ייהפכו לעורכי-דין,
כי בתת ההכרה אנו נוטים לכיוון דברים
שנשמעים מוכרים,
ובגלל זה קראתי לבתי נשיאת-ארצות-הברית-ברוקס.
[צחוק]
מימצא נוסף הוא שתת ההכרה
רחוקה מלהיות מטומטמת ומיננית,
והיא למעשה נבונה למדי.
אחד המעשים ההכרתיים התובעניים שלנו הוא קניית רהיטים.
קשה לדמיין איך ספה עתידה להיראות בבית.
והדרך לעשות זאת
היא לבחון את הרהיט,
לתת לו לשקוע בנפשך, לתת לדעתך להיות מוסחת,
ואחרי כמה ימים לפעול לפי ההרגשה,
כי בתת ההכרה כבר מצאת את הפתרון.
התובנה השניה
היא שהרגשות מצויים בלב חשיבתנו.
אנשים שסבלו משבץ ומפגיעות
במרכזי עיבוד הרגש במוח
אינם סופר-נבונים,
לפעמים הם בעצם די חסרי-אונים.
והענק בתחום זה נמצא כאן הערב
והוא ירצה כאן מחר בבוקר-- אנטוניו דמאסיו.
אחד הדברים שהוא באמת הוכיח לנו
הוא שהרגשות אינם נפרדים מההגיון,
אלא מהווים את הבסיס להגיון
כי הם אומרים לנו את מה להעריך.
ולכן הקריאה והשכלת הרגשות
הן מהפעילויות המרכזיות של החוכמה.
אני בחור בגיל העמידה;
ואני לא בדיוק חש בנוח במחיצת רגשות.
סיפור אהוב עלי בנושא המוח עוסק בחבר'ה בגיל העמידה.
מכניסים אותם למכשיר סריקת מוח--
סיפור מפוקפק, אגב, אבל לא איכפת לי--
ומקרינים להם סרט אימה,
ואחר עליהם לתאר את רגשותיהם כלפי נשותיהם.
וסריקות המוח זהות בשני הפעילויות:
זו אימה צרופה.
אז כשאני מדבר על רגשות
זה כמו שגנדי ידבר על גרגרנות,
אבל זהו התהליך המארגן המרכזי
של אופן חשיבתנו.
הוא מורה לנו מה להטביע בזכרוננו.
המוח הוא תיעוד של כל הרגשות בחיים.
והתובנה השלישית
היא שאיננו בראש ובראשונה פרטים עצמאיים.
אנו בעלי-חיים חברתיים ולא רציונליים.
אנו מתפתחים מתוך מערכות יחסים,
ואנו חודרים מאד איש לעומק זולתו.
אז כשאנו רואים אדם אחר,
אנו משחזרים במוח שלנו
את מה שאנו רואים במוח שלו.
כשאנו צופים במרדף מכוניות בסרט,
זה כאילו שאנו קצת משתתפים במרדף.
כשאנו צופים בפורנוגרפיה,
זה קצת כמו לקיים יחסי מין,
גם אם זה לא טוב באותה מידה.
אנו רואים זאת כשזוג אוהבים חולף ברחוב,
כשהמון במצרים או בטוניס
נלכד בסערת רגשות,
החדירה ההדדית היא עמוקה.
והמהפכה הזו בתפיסתנו את עצמנו
נותנת לנו לדעתי דרך שונה להתבונן בפוליטיקה,
והכי חשוב, דרך שונה
לראות את ההון האנושי.
כיום אנחנו תוצרי מהפכת התבונה בצרפת.
אנו מאמינים שההגיון הוא הנעלה שבתכונות.
אך לדעתי המחקר הזה מוכיח
שתקופת התבונה בבריטניה, או בסקוטלנד,
עם דייויד יום, אדם סמית',
השפיעה יותר על מי שאנחנו--
שההגיון לעתים קרובות חלש, שרגשותינו חזקים,
ושרגשותינו לעתים קרובות ראויים לאמון.
והמחקר הזה מתקן את העיוות בתרבותנו,
את העיוות מוחק-האנושיות העמוק הזה.
הוא מעניק לנו מושג עמוק יותר
של מה שבאמת נחוץ
כדי להצליח בחיים.
כשאנו חושבים על הון אנושי
אנו חושבים על דברים שקל לנו למדוד--
כמו ציונים, פסיכומטרי, תארים,
מספר שנות ההשכלה.
מה שבעצם נחוץ כדי להצליח ולנהל חיים של משמעות
הם דברים עמוקים יותר,
דברים שאפילו אין לנו מלים לתארם.
אז הבה ואמנה כמה מהדברים
שלדעתי המחקר הזה מפנה אותנו להבין.
המתנה או הכשרון הראשון הוא מערך נפשי--
היכולת לחדור למוחו של הזולת
וללמוד מה יש לו להציע.
התינוקות נולדים עם היכולת הזאת.
מלצוף, מאוניברסיטת וושינגטון,
גחן מעל תינוקת בת 43 דקות,
ונענע לעומתה את הלשון.
התינוקת נענעה בתשובה את לשונה.
התינוקות נולדים עם היכולת לחדור למוח של אמא
ולהוריד את מה שהם מוצאים שם--
המודלים של איך עליהם להבין את המציאות.
בארה"ב, 55% מהתינוקות
מנהלים שיחה דו-סטרית מעמיקה עם אמא
והם רוכשים מודלים של התייחסות לאנשים אחרים.
ואלה שיש להם מודלים איך להתייחס לזולת
יש להם "פור" עצום בחיים.
מדענים באוניברסיטת מינסוטה ערכו מחקר
שבו הצליחו לנבא
ב-77 אחוזי דיוק, בגיל 18 חודשים,
מי עתיד לסיים תיכון,
על יסוד הקשר הטוב עם אמא.
20% מהילדים לא זוכים ליחסים אלה.
הם נמצאים במה שאנו מכנים "התקשרות נמנעת".
הם מתקשים ביחסים עם הזולת.
הם עוברים את החיים
כמו סירות מפרש נגד הרוח--
רוצים להתקרב לאנשים,
אך אין להם המודלים של איך עושים זאת.
אז זו מיומנות אחת
כיצד שואבים ידע זה מזה.
מיומנות נוספת היא התייחסות מאוזנת.
היכולת לקיים את השלווה
כדי לקרוא את הנטיות והכשלונות במוחך שלך.
למשל, אנחנו מכונות בעלות עודף בטחון עצמי.
95% מהפרופסורים שלנו מדווחים
שהם מורים טובים מהממוצע.
96% מתלמידי המכללות
טוענים שהם בעלי כישורים חברתיים מעל לממוצע.
הירחון "טיים" שאל אמריקאים, "האם את/ה מהאחוז העליון של המשתכרים?"
19% מהאמריקאים נמצאים באחוז העליון של המשתכרים.
[צחוק]
הנה תכונה קשורת-מגדר, אגב.
גברים טובעים פי שניים מנשים,
כי הם חושבים שיוכלו לשחות עד לקצה האגם.
אך לאחדים יש היכולת והמודעות
להכיר את נטיותיהם ואת עודף הבטחון שלהם.
יש להם צניעות אפיסטמולוגית.
הם שומרים על ראש פתוח לנוכח אי-בהירות.
ביכולתם להכפיף את עוצמת המסקנה
לכורח המציאות.
הם סקרנים.
ותכונות אלה לעתים קרובות לא קשורות או כרוכות במנת המשכל.
התכונה השלישית היא "מדס", ממזריות,
מה שהיינו מכנים "חוכמת רחוב"-- זו מילה יוונית.
זוהי רגישות לסביבה הממשית,
היכולת לזהות תבניות בסביבה נתונה--
ולהגיע לעיקר.
אחד מעמיתי ב"טיימס"
הכין כתבה מעולה על חיילים בעירק
שיכלו לזרוק מבט אחד ברחוב ולדעת איכשהו
אם יש בו מטען מאולתר או מוקש.
הם לא יכלו להסביר איך עשו זאת,
אבל הם חשו בקור, הם חשו צינה,
ובדרך כלל הם צדקו.
השלישית היא מה שאפשר לכנות אהדה,
היכולת לפעול במסגרת קבוצה.
וזה מועיל עד מאד,
כי קבוצות חכמות יותר מיחידים--
וקבוצות שנפגשות פנים-אל-פנים חכמות בהרבה
מקבוצות שמתקשרות באופן אלקטרוני,
כי 90% מהתקשורת היא לא-מילולית.
ויעילותה של הקבוצה
אינה נקבעת לפי מנת המשכל בקבוצה,
אלא במידה בה התקשורת היא טובה,
התדירות בה השיחה עוברת מאיש לאיש.
ואז אפשר לדבר על תכונה כמו התמזגות.
כל ילד יכול לומר, "אני נמר" ולהעמיד פני נמר.
זה נראה כה אלמנטרי.
אך למעשה זה מורכב להפליא,
לקחת את תפיסות ה"אני" וה"נמר"
ולמזג ביניהן.
אבל זהו מקורה של החדשנות.
מה שפיקסו עשה, למשל,
היה לקחת את תפיסת האמנות המערבית
ואת תפיסת המסכה האפריקאית
ולמזג ביניהן--
לא רק מבחינת הגיאומטריה,
אלא גם המערכות המוסריות הכרוכות בהן.
ושוב, אלו מיומנויות שאיננו יכולים לכמת או למדוד.
והדבר האחרון שאציין
הוא משהו שאפשר לכנות "היקשרות הנפש".
וזו איננה יכולת,
אלא דחף והנעה.
המוח המודע רעב להצלחה ויוקרה.
המוח הבלתי-מודע רעב
לאותם רגעים של התעלות,
שבהם גבול הגולגולת נמוג
ואנו שוקעים באתגר או משימה--
כמו שאומן אובד בתוך מלאכתו,
כמו חוקר-טבע שחש אחדות עם הטבע,
כמו מאמין שחש אחדות עם אהבת אלוהיו.
זה מה שהמוח הבלתי-מודע רעב לו.
ורבים מאיתנו חשים זאת כשאנו מתאהבים
כשאוהבים חשים שהם מתמזגים לאחד.
ואחד התיאורים היפים ביותר
שנתקלתי בהם במהלך המחקר הזה
לגבי האופן בו מוחות חודרים הדדית
נכתב בידי תיאורטיקן ומדען דגול
בשם דאלגס הופשטטר מאוניברסיטת אינידאנה.
הוא נישא לאישה בשם קרול,
והיו להם יחסים נהדרים.
כשילדיהם היו בני חמש ושנתיים,
קרול חטפה שבץ וגידול במוח ומתה לפתע.
והופשטטר כתב ספר
בשם, "אני לולאה משונה."
ובספר הוא מתאר רגע--
חודשים אחרי שקרול נפטרה--
שבו הוא נתקל בתמונתה על אדן האח,
או על השידה בחדר השינה שלו.
וזה מה שהוא כותב:
"הבטתי בפניה,
הבטתי בהתעמקות כה רבה
שחשתי כאילו אני נמצא מאחורי עיניה.
ולפתע שמעתי את עצמי אומר,
כשהדמעות זולגות,
'זה אני, זה אני.'
והמלים הפשוטות האלה
הזכירו לי מחשבות רבות שחשבתי בעבר,
על התמזגות נשמותינו
לישות נעלה אחת,
על העובדה שבלב שתי נשמותינו
שוכנים תקוותינו וחלומותינו הזהים עבור ילדינו,
על הרעיון שתקוות אלה
לא היו תקוות נפרדות ומובדלות,
אלא תקווה אחת ויחידה,
דבר ברור אחד ויחיד שהגדיר את שנינו,
שהתיך אותנו ליחידה אחת--
יחידה מהסוג שדמיינתי אך במעורפל
לפני שנישאנו וילדנו ילדים.
הבנתי שלמרות שקרול מתה,
הליבה שלה כלל לא מתה,
אלא ממשיכה לחיות ביתר עיקשות במוחי."
היוונים אומרים שאנו סובלים כדי להגיע לחוכמה.
דרך סיבלו הבין הופשטטר
עד כמה כולנו חדורים הדדית.
דרך המדיניות הכושלת של 30 השנה האחרונות,
אנו מגיעים סוף סוף להכיר בכך, לדעתי,
כמה רדודות היו השקפותינו על הטבע האנושי.
וכעת, לנוכח הרדידות הזו
והכשלונות שנבעו מחוסר יכולתנו
לרדת לעימקי מי שאנחנו,
מגיעה מהפכת התודעה הזו--
האנשים האלה, בתחומים כה רבים
שחוקרים את מעמקי טבענו
ומוצאים את הקסם הזה,
את ההומניזם החדש הזה.
וכשפרויד גילה את את רעיון תת-ההכרה,
היתה לכך השפעה עצומה על תקופתו.
כעת אנו מגלים חזון מדויק יותר
של תת-הכרתנו-- של מי אנחנו, עמוק בפנים.
ועוד תהיה לכך השפעה נהדרת, יסודית
ואנושית יותר על תרבותנו.
תודה רבה.
[מחיאות כפיים]