Jedna činjenica je potekla
sa MIT-a
pre nekoliko godina.
Ken Hejl, lingvista,
rekao je da od 6 000 jezika
koji se sada govore na Zemlji,
deca već ne govore 3 000.
Samo u jednoj generaciji
prepolovićemo kulturnu raznolikost.
Dalje je rekao
da svake dve nedelje
neko stariji umire
odnoseći u grob zadnju izgovorenu reč
svoje kulture.
Tako celokupna filozofija,
korpus znanja o prirodi
koja su iskustveno prikupljana vekovima,
nestaje.
Ovo se dešava svake dve nedelje.
U poslednjih dvadeset godina,
otkad nisam zubar,
putujem svetom
i vraćam se sa pričama
o ovim ljudima.
Sada bih voleo da
podelim neke priče sa vama.
Ovo je Tamdin.
Ona je 69-ogodišnja monahinja.
Bila je dve godine u zatvoru u Tibetu
zbog postavljanja nekog malog plakata
u znak protesta zbog okupacije njene zemlje.
Kad sam je sreo, ona je upravo započela pešačenje
preko Himalaja
iz Lase, glavnog grada Tibeta,
u Nepal, pa u Indiju,
za trideset dana,
da bi se srela sa Dalaj Lamom, njenim vođom.
Dalaj Lama živi u Indiji, u Daramsali.
Slikao sam je tri dana
posle njenog dolaska,
nosila je izlizane patike
iz kojih joj je virio palac.
Prelazila je u martu,
kada još uvek ima mnogo snega na visini od 5 600 metara.
Ovo je Paldin.
On je 62-godišnji monah.
Proveo je u zatvoru 33 godine.
Ceo samostan su strpali u zatvor
tokom ustanka,
kada je Dalaj Lama morao da napusti
Tibet.
Tukli su ga,
izgladnjivali, mučili su ga
i izgubio je sve zube u zatvoru.
Kad sam ga sreo, bio je ljubazan i blag starac.
Stvarno me je to impresioniralo -
upoznao sam ga dve nedelje po njegovom izlasku iz zatvora -
to što je pošao kroz to iskustvo, i da je na kraju
imao takvo držanje.
Sve ove ljude sam upoznao u Daramsali
gde sam proveo oko pet nedelja
i slušao slične priče
izbeglica koje su pobegle iz Tibeta
u Daramsalu.
Tokom pete nedelje mog boravka tamo
Dalaj Lama je održao javno predavanje.
Gledao sam masu monaha i monahinja,
od kojih sam mnoge upravo intervjuisao
i čuo njihove priče,
gledao sam njihova lica,
a dali su nam mali radio
i mogli smo slušati prevod njegovih predavanja.
Evo šta je rekao:
"Postupaj sa svojim neprijateljima kao sa dragocenim blagom,
jer upravo oni
grade put tvoje tolerancije i strpljenja
na putu do prosvetljenja."
Snažno me je pogodio
što to govori ljudima koji su mnogo toga preživeli.
Dva meseca kasnije otišao sam u Tibet
i počeo sam da intervjuišem
i da slikam tamošnje ljude. Time se bavim.
Intervjuišem i fotografišem portrete.
Ovo je jedna mala devojčica.
Slikao sam je na vrhu hrama Jokhang.
Ušunjao sam se -
jer je potpuno nezakonito imati sliku Dalaj Lame u Tibetu -
to je najbrži način da vas uhapse.
Tajno sam uneo gomilu sličica Dalaj Lame
i podelio im.
Kada sam ih davao ljudima, oni bi sličicu
prigrlili na srce
ili pridigli do glave i ostali tako.
Ovo sam radio
pre deset godina,
36 godina nakon odlaska Dalaj Lame.
Intervjuisao sam ih i radio njihove portrete.
Ovo je Džigme i njena sestra Sonam.
Žive na tibetanskom platou, u Čang Tangu,
u zapadnom delu zemlje.
Tu je visina 5 200 metara.
Taman su sišle sa pašnjaka sa visine od 5 600 metara.
Uradio sam isto: dao joj sliku,
a ona ju je podigla do svog čela.
Obično sam delio slike iz Polaroida
jer na njemu podešavam svetlo
i proveravam osvetljenje,
a kada sam joj pokazao Polaroid, vrisnula je i pobegla u šator.
Ovo je Tenzin Gijatso.
Sa dve godine proglašen je za Samilosnog Budu,
u jednoj seljačkoj kući
usred nedođije.
Sa četiri godine proglašen je
za 14. Dalaj Lamu.
Kao tinejdžer, suočio se
sa invazijom svoje zemlje.
Morao je da se bavi time, bio je vođa zemlje.
Osam godina kasnije, kada su otkrili da postoji zavera
da ga ubiju,
obukli su ga kao prosjaka,
iskrali ga iz zemlje na konju
i prošli su putem kojim je išla i Tamdin.
Od tada se nije vraćao u svoju zemlju.
Ako razmislite o ovom čoveku,
46 godina kasnije,
on se još uvek drži
principa nenasilnog odgovora
po pitanju politike i ljudskih prava.
Mladi ljudi,
mladi Tibetanci, govore da to ne valja.
Nasilje, kao političko oruđe,
sada besni.
A on se još uvek drži svog puta.
Ovo je ikona nenasilja
u našem svetu,
jedna od živih ikona.
Ovo je još jedan vođa.
Ovo je Moi, u Ekvadorskom Amazonu.
On ima 35 godina.
Na ovom području
Ekvadorskog Amazona
1972. godine je pronađena nafta.
Od tada,
duplo više nafte se prolilo
na ovom malom području Amazona
nego prilikom nesreće sa tankerom Ekson Valdez.
Plemena od tada stalno moraju da se sele.
Moi pripada plemenu Huarani
koje je poznato kao žestoko, kao "aka."
Uspeli su da odbiju
seizmologe i naftaše
kopljima i strelicama.
Proveo sam,
proveli smo kao tim,
dve nedelje sa ovim momcima u džungli
i gledali smo kako love.
Ovo je bio lov na majmune
sa strelicama sa otrovnim vrhom.
Znanje ovih ljudi o prirodnom okruženju
je neverovatno.
Oni mogu da čuju, nanjuše, vide stvari koje ja nisam mogao.
Čak nisam mogao ni da vidim
majmune koje su ubili ovim strelama.
Ovo je Jadira,
ima pet godina.
Ona je u susedstvu plemena Huarani.
Njeno pleme je moralo da se seli
tri puta u poslednjih deset godina zbog naftnih izlivanja.
Mi za to nismo čuli.
Prekršaj protiv ovih ljudi je što,
kao deo plana Kolumbija,
prosipamo herbicide,
uništavamo lišće na hiljadama ari
Ekvadorskog Amazona
u ratu protiv droge.
Najveći teret podnose ovi ljudi.
Ovo je Mengatui.
On je Huarani šaman
i rekao nam je
da je sada stariji čovek,
zamara se, zamara ga
gađanje naftaša.
Voleo bi da oni odu.
Mada obično putujem sam,
jednom sam bio voditelj
programa na Diskaveriju,
i dok smo putovali sa ekipom,
bio sam zabrinut
što vodim toliko ljudi kod Huarana,
duboko u njihovo pleme.
Kako se ispostavilo na kraju,
ovi momci su me
naučili kako da se uklopim
sa meštanima.
(Smeh)
Evo šta sam uradio
baš pre 11. septembra,
u avgustu 2001.
Poveo sam svog sina Deksa,
koji je tad imao 16 godina,
sa sobom u Pakistan.
Prvo sam hteo,
vodio sam ga već na nekoliko putovanja,
ali hteo sam da vidi ljude
koji žive sa dolarom ili manje dnevno.
Hteo sam da stekne iskustvo
o islamskom svetu
a hteo sam takođe,
radio sam tamo u grupi,
da napravim priču o Kalašima,
to je grupa od 3 000 animista
koji žive na vrlo malom području
okruženi islamom, ostalo je 3 000 Kalaša,
neverovatni su ljudi.
Njemu je to bilo sjajno iskustvo. Ostajao je sa njima cele noći
svirajući bubnjeve i plešući.
Poneo je i fudbalsku loptu
pa smo igrali fubal svake večeri u ovom malom selu.
Onda smo pošli gore
i upoznali šamana.
Uzgred, Mengatui je bio šaman
i svog plemena.
Ovo je Džon Dulikan,
šaman Kalaša.
On je gore u planinama
na granici sa Afganistanom.
Sa druge strane je, u stvari, Tora Bora,
područje gde je boravio
Osama bin Laden. To je plemensko područje.
Posmatrali smo
i ostali tu
sa Džonom Dulikanom.
A šaman, uradio sam celu seriju o šamanizmu,
što je vrlo
zanimljiva pojava.
Širom sveta
oni padaju u trans na različite načine,
a u Pakistanu tako
što pale lišće kleke
i žrtvuju životinju,
prosipaju krv životinje po lišću
i udišu taj dim.
Svi se mole
bogovima planine
i padaju u trans.
Znate, smatram da je navikavati decu na različite realnosti veoma važno.
Kao što je Den Denet nedavno rekao,
nastavni plan u kome se proučavaju različite religije
doprinosi mentalnoj fleksibilnosti,
pruža mentalnu fleksibilnost
za razne sisteme verovanja,
što mislim da je neophodno u današnjem svetu,
gde se verovanja sukobljavaju.
A prouzrokuju i bezbednosne probleme.
Evo šta smo uradili pre pet godina:
pokrenuli smo program koji povezuje decu
u urođeničkim zajednicama sa decom u SAD.
Prvo smo povezali jedno mesto
u narodu Navaho sa jednim razredom u Sijetlu.
Sad imamo petnaest takvih mesta.
Imamo jedno u Katmanduu, u Nepalu,
u Daramsali u Indiji, Takaungu u Keniji.
Jedna trećina Takaunga je hrišćanska, jedna trećina muslimanska
i jedna trećina je animistička. Tu je još
Ojantajtambo u Peru-u,
zatim i Arktičko selo na Aljasci.
Ovo je Danijel, jedan od naših učenika
u Arktičkom selu, na Aljasci.
On živi u ovoj brvnari
bez vode i grejanja,
bez prozora,
bez brze internet veze.
A ovo je,
uvek mi izranja ovo,
naše mesto u Ojantajtanbu, Peru, pre četiri godine,
kada su prvi put videli kompjutere.
Sada ih imaju po učionicama.
Ovo smo činili učeći decu digitalnom pripovedanju.
Oni pričaju o stvarima do kojih im je stalo
u svojim zajednicama.
Ovo je u Peruu, gde deca pričaju priču
o reci koju su očistili.
Ovo radimo u radionicama,
dovodimo ljude koji žele da nauče
digitalni proces rada i pripovedanja
i onda to rade
sa decom.
Prošle godine smo uključili i grupu tinejdžera,
što je bilo veoma uspešno.
Naš je san da zbližimo tinejdžere,
da steknu iskustvo u službi zajednice,
kao i višekulturalno iskustvo
dok podučavaju decu u ovim oblastima
i da im pomognemo da izgrade komunikacijsku infrastrukturu.
Ovde podučavamo fotošopu
u tibetanskom dečjem selu u Daramsali.
Imamo vebsajt sa dečjim stranicama.
Ovo su njihovi filmovi.
Imamo oko šezdeset filmova koje su ova deca napravila,
skroz neverovatnih.
Jedan koji ću vam pokazati,
pošto naprave film,
imamo noć kada prikazujemo filmove zajednici.
Ovo je u Takaungu-u,
imamo agregat i digitalni projektor,
projektujemo na štalu,
prikazujemo im film koji su snimili.
Možete posetiti naš vebsajt i videti
neverovatna dela ove dece.
I još nešto,
želeo sam da dam glas urođenicima.
To je bio veliki faktor motivacije.
Drugi motivacioni faktor je bila
uskogruda priroda naše države.
Nacionalna geografija je uradila studiju Roper
na uzrastu od 18 do 26 godina
u našoj zemlji
i u drugih devet industrijalizovanih zemalja.
Studija je koštala dva miliona dolara.
Sjedinjene Države su bile pretposlednje
po znanju iz geografije.
70 posto dece nije moglo da nađe
na mapi Avganistan ili Irak,
60 posto nije moglo da nađe Indiju,
30 posto nije moglo da nađe Tihi okean.
Ova studija je urađena
pre nekoliko godina.
Želim da vam pokažem
u preostalih nekoliko minuta
film jednog učenika iz Gvatemale.
Imali smo radionicu u Gvatemali.
Nedelju dana pre početka radionice
veliko klizište, prouzrokovano uraganom Sten
prošlog oktobra, zatrpalo je žive
600 ljudi u selu.
Ovaj dečko je iz sela,
ali tad nije bio u selu,
i ovo je kratak film koji je sastavio o tom događaju.
Pre ovog filma nije ni video kompjuter.
Mi smo ga naučili fotošopu
i sad možemo da pustimo film.
Nedavno je na moje selo žestoko udario uragan Sten.
Mnogi su umrli, mnogi su povređeni, mnogi su sve izgubili.
Ovo je jedna stara pogrebna pesma Maja
koju je on dobio od svog dede.
Ja sam Dijego. Imam devetnaest godina.
Ovo je moje selo. Santjago de Atitlan.
Imamo vulkanska jezera i mnogo različitih običaja.
Ljudi pogođeni tragedijom su morali da traže utočište u skrovištima.
Kada se katastrofa dogodila, ja sam bio u Gvatemali.
Čuo sam da je nastalo užasno klizište u Atitlanu.
Bio sam zabrinut za svoju porodicu,
želeo sam da idem kući, ali su putevi bili blokirani.
Odvezao sam se kamionetom a onda morao da pešačim nekoliko sati.
Video sam uništene kuće, prelazio sam reke i počeo da fotografišem.
Trebalo mi je sedam sati da stignem do mog sela
i situacija tamo je bila još gora.
Kuće mojih komšija su bile zakopane ispod blata.
Video sam kako ljudi trče na sve strane, drugi su plakali u skloništima.
... i bilo je mnogo kovčega za sahranjivanje preko sto umrlih.
Kada sam konačno stigao do svoje kuće, video sam majku u kuhinji.
Skoro da sam zaplakao od sreće što je vidim.
Mislimo na naše selo, budimo odgovorni, imajmo vere i nade.
Znam da je teško ali...
...sve je moguće!
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)