Néhány éve
kijött egy adat
az MIT-ről. Ken Hale
nyelvész azt mondta,
hogy a Földön ma beszélt
hatezer nyelv közül
háromezret már nem beszélnek gyermekek.
Így egyetlen generáció alatt
a kulturális sokszínűségünk megfeleződik.
Azt is állította,
hogy kéthetente
eltemetünk valakit
aki a kultúrájának utolsó
beszélője volt.
Így egy egész gondolatrendszer,
egy évszázadokon át halmozódott
tapasztalati tudás a természetről,
mind elveszik.
És ez kéthetente megtörténik.
Az utóbbi húsz évben,
a fogászatban töltött éveim után,
körbeutaztam a világot,
és visszatértem
ezeknek az embereknek a történetével.
És most néhány történetet
szeretnék megosztani Önökkel.
Ez az asszony Tamdin.
Hatvankilenc éves szerzetesnő.
Két évre börtönbe vetették Tibetben
az országának megszállása ellen tiltakozó
apró plakát kifüggesztése miatt.
Amikor megismertem, éppen hogy
átkelt a Himaláján
Lhasából, Tibet fővárosából
Nepálba, onnan Indiába -
30 napon át -
hogy találkozhasson a vezetőjével, a Dalai Lámával.
A Dalai Láma Indiában él, Dharamsalában.
Ezt a képet három nappal azután készítettem,
hogy Tamdin megérkezett,
a lábán a tönkrement sportcipőjével,
kilógó lábujjakkal.
Márciusban kelt át,
és ott, 5600 méter magasságban nagyon sok hó van márciusban.
Ez a férfi Paldin.
Ő egy hatvankét éves szerzetes.
Harminchárom évet töltött börtönben.
Az egész kolostort börtönbe vetették
a felkelés során,
amikor a Dalai Lámának menekülnie kellett
Tibetből.
Paldint
összeverték, éheztették,
megkínozták. Minden fogát elveszítette a börtönben.
De amikor találkoztunk, egy szelíd, kedves idős ember volt.
Ez nagy hatással volt rám.
Két héttel a szabadulása után ismertem meg,
és mindez, amit átélt, őt
ilyen emberré tette.
Öt hetet töltöttem Dharamsalában,
találkoztam ezekkel az emberekkel,
hallgattam a sok hasonló történetet
a Tibetből Dharamsalába
özönlő menekültekről.
Az ötödik héten történt,
a Dalai Láma nyilvános beszédet tartott.
És
néztem a tömegnyi a szerzetest és szerzetesnőt,
sokukkal éppen előtte interjúztam,
hallottam a történeteiket,
és néztem az arcukat,
és adtak nekünk egy kis rádiót,
amin hallgathattuk a Láma tanításának a tolmácsolását.
És akkor azt mondta:
kezeljétek drága kincsként az ellenségeiteket,
mert az ellenségeink
tanítanak toleranciára és türelemre
a megvilágosodás felé vezető úton.
Nem bírtam... Nagyon szíven ütött
mindazok után, amin ezek az emberek átmentek.
Így hát két hónappal később
Tibetbe mentem és elkezdtem
interjúzni az embereket és fényképezni. Ez az amit csinálok.
Interjúkat és portrékat készítek.
És ez a kislány,
az ő portréját a Jokhang Templom tetején készítettem.
Becsempésztem -
mert Tibetben illegális a Dalai Lámáról képet birtokolni,
ez a lehető legrövidebb út a letartóztatás felé.
Szóval becsempésztem egy csomó kártyaméretű fotót a Dalai Lámáról,
és szétosztottam.
Amikor odaadtam őket az embereknek,
a szívükhöz szorították,
vagy felemelték a homlokukhoz, és csak álltak.
És ez,
akkor, tíz évvel ezelőtt,
36 évvel a Dalai Láma távozása után történt.
Így hozzáfogtam
az interjúzáshoz és a fényképezéshez.
Ez Jigme és a nővére, Sonam.
Fent élnek a Chang Tangon, a Tibeti-fennsíkon,
egészen az ország nyugati részén.
Majdnem 5200 méter magasságban.
Éppen csak leereszkedtek a magas legelőkről
majdnem 5500 méter magasságból.
Ugyanaz történt. Odaadtam a képet,
és a homlokához emelte.
Általában polaroidokat osztok ki,
amíg beállítom a világítást,
és ellenőrzöm a fényeket,
és amikor mutattam neki egy polaroid képet, elsikoltotta magát és befutott a sátrába.
Ez Tenzin Gyatso,
akit két évesen ismertek el az együttérzés bodhiszattvájának megtestesüléseként,
egy parasztházban,
a semmi közepén.
Négy évesen iktatták be tisztségébe
a XIV. Dalai Lámaként.
Tizenéves volt, amikor
megszállták az országát,
és az ország vezetőjeként kezelnie kellett a helyzetet.
Nyolc évvel később, amikor fény derült rá, hogy
összeesküvést szerveztek a megölésére,
koldusnak öltöztetve
lóháton menekítették ki az országból,
ugyanazon az úton, amelyet Tamdin tett meg.
És azóta is... Azóta egyszer sem tért vissza az országába.
És
gondoljanak csak erre az emberre.
46 évvel később
ma is ragaszkodik
ehhez az erőszakmentes válaszhoz
ebben a súlyos politikai és emberi jogi helyzetben.
És a fiatalok,
a fiatal tibetiek kezdik azt mondani, hogy ez nem működik.
És az erőszak, mint politikai eszköz,
nagyon népszerű dolog manapság.
De ő
még ma is kitart.
Ez az ikonja
a világ erőszakmentességének -
egy élő ikon.
Ő is egy vezető az emberei között.
A neve Moi. Ez pedig Amazónia, Ecuador.
Moi 35 éves.
És
itt, Ecuador amazóniai területén
1972-ben olajat találtak.
És ez az idő alatt, azóta
annyi olaj, vagy akár kétszer annyi olaj
mint amennyi az Exxon Valdez balesetében kiömlött,
annyi ömlött erre az apró amazóniai területre
és a törzsek azóta folyamatosan költözni kényszerülnek.
Moi
a huaorani törzs tagja,
akiket nagyon
vadnak, "aucá"-nak ismernek.
Sikerült távol tartaniuk maguktól
a szeizmológusokat és az olajmunkásokat
dárdákkal és fúvócsövekkel.
Ott töltöttem -
vagyis töltöttünk, mert csoporttal voltam ott -
két hetet ezekkel az emberekkel az esőerdőben,
és figyeltem amíg ők vadásztak.
Ez egy majomvadászat volt,
kuráréval mérgezett hegyű dárdákkal.
Ezeknek az embereknek a természeti környezetükről
való tudása egészen elképesztő.
Képesek voltak hallani, kiszagolni, látni dolgokat, amiket én nem láttam.
Még a majmokat sem láttam,
amiket ők
elejtettek a dárdákkal.
Ez Yadira,
és Yadira
öt éves. Egy a
huaoranival szomszédos törzs tagja.
A törzsének háromszor kellett költöznie
az elmúlt 10 évben az olajömlések miatt.
Erről soha nem hallunk. A legutóbbi
vétség ezek az emberek ellen,
hogy a Kolumbia-terv részeként
paraquatot vagy Roundupot vagy nem is tudom mit szórunk le,
négyzetkilométernyi területeken fosztjuk meg a leveleiktől a fákat
Ecuador amazóniai területén
a nagy kábítószer elleni harcban.
És mindennek következménye ezeken az embereken csapódik le.
Ez Mengatoue.
Ő a huaoranik sámánja,
és ő,
ő azt mondta nekünk, már megöregedtem,
fáradt vagyok, belefáradtam
az olajmunkások dárdázásába,
szeretném, ha egyszerűen csak elmennének.
És én - egyedül szoktam utazni,
ha dolgozok, de egyszer
házigazdája voltam egy Discovery műsornak,
és amikor odamentünk a csoporttal,
eléggé aggódtam, hogy
bemegyünk oda egy csomó emberrel, főleg a huaoranik közé,
a huaorani törzs mélyére.
De
úgy néz ki, ezek az emberek tényleg
megtanítottak nekem néhány dolgot arról, hogy hogyan
vegyüljünk a helyiekkel.
(Nevetés)
Az egyik dolog, amit tettem
még éppen 9/11 előtt,
2001 augusztusában.
Fogtam a fiamat, Daxot,
aki 16 éves volt akkor,
és elvittem Pakisztánba.
Mert azt akartam -
már elvittem néhány útra, de -
azt akartam, hogy lássa
az embereket, akik napi egy dollárból vagy még kevesebből élnek.
Azt akartam, hogy tapasztalatot szerezzen
az iszlám világban
és azt is akartam, hogy -
egy csoporttal mentem,
a kalashokról készítettünk sztorit,
akik egy természetvallású csoport, 3000 fő,
és egy nagyon kis területen élnek
az iszlámtól körülvéve - már csak 3000
kalash maradt, és fantasztikus emberek.
Nagy élmény volt neki. Egész éjjel fennmaradtak,
doboltak és táncoltak.
Hozott magával egy focilabdát,
és minden éjjel fociztunk a kis faluban.
Aztán felmentünk,
hogy találkozzunk a sámánjukkal.
Egyébként Mengatoue is
sámán volt a törzsében.
Ez pedig John Doolikahn,
a kalashok sámánja.
Fent él a hegyekben,
éppen az afgán határ mentén.
Tulajdonképpen a másik oldal Tora Bora,
Osama bin Laden
feltételezett tartózkodási helye. Ez a törzsi terület.
És csak figyeltünk,
amíg ott voltunk
John Doolikahnnal.
És a sámán - egy egész sorozatot készítettem a sámánizmusról,
ami egy
nagyon érdekes jelenség.
A világ különböző részein
mindenhol más módon esnek transzba,
Pakiszánban
borókaágakat égetnek
és állatot áldoznak,
az állat vérét az ágakra öntik
és belélegzik a füstöt.
És mind a hegyek isteneihez
imádkoznak,
ahogy transzba esnek.
A lényeg, hogy
a gyerekek hozzászokjanak a különféle valóságokhoz,
azt hiszem ez nagyon fontos dolog. Dan Dennett azt mondta nemrég -
hogy egy különböző vallásokat bemutató tananyag
rugalmassá teszi az elmét,
rugalmas gondolkodásra tanít
különböző hitrendszerekben.
Azt hiszem ez nélkülözhetetlen a mai világban,
a hiedelmek konfliktusai között.
És biztonsági szempontból is lényeges.
Öt évvel ezelőtt csináltunk valamit:
elindítottunk egy programot, amiben összehozzuk egymással
az őslakos közösségek gyerekeit az USA-beliekkel.
Az első kapcsolatunk a
navahó nép gyermekei és egy seattle-i osztály között volt.
Ma már 15 helyszínünk van.
Van egy Katmanduban, Nepálban;
az indiai Dharamsalában; Takaunguban, Kenyában -
Takaungu harmadrészt keresztény, harmadrészt muszlim
és egyharmadrészt animista hitű közösség -
a perui Ollantaytambóban
és az alaszkai Arctic Village-ben.
Ő Daniel, az egyik diákunk
Arctic Village-ből, Alaszkából.
Ebben a gerendaházban él:
nincsen folyóvíz, és nincs más fűtés, mint -
nincsenek ablakok:
és ott a gyors internetkapcsolat.
És ez az, ez az amit -
ezt látom elindulni mindenfelé.
Ez a perui, ollantaytambói helyszínünk, négy évvel ezelőtt,
amikor első alkalommal látták az első számítógépeiket,
ma pedig már számítógépek vannak az osztálytermeikben.
És amivel mindezt sikerül elérnünk:
digitális történetmesélést tanítunk a gyerekeknek.
Elmondatjuk velük a közösségeik ügyeit,
azokat a dolgokat, amik nekik fontosak.
Ez Peru, ahol a gyerekek elmondták a folyó történetét,
amit kitisztítottak.
És hogyan is csináljuk mindezt. Workshopokban dolgozunk,
olyan embereket hívunk, akik a digitális
munkafolyamatról és történetmesélésről akarnak tanulni,
és a gyerekekkel együtt
dolgoztatjuk őket.
Múlt évben egy csoport tizenévest is bevontunk,
és ez működött a legjobban.
Az álmunk az, hogy összehozzuk a tizenéveseket,
hogy önkéntesmunka-tapasztalatot
valamint interkulturális tapasztalatot szerezve
tanítsák a gyerekeket ezeken a vidékeken,
és segítsenek felépíteni a kommunikációs infrastruktúrájukat.
Itt Photoshopot tanulunk
a tibeti gyerekfaluban, Dharamsalában.
Van egy weboldalunk, ahol minden gyerek kap egy a saját oldalt.
Ezek itt mind az ő filmjeik. Olyan 60 filmünk van,
mind ezek a gyerekek készítették,
és egészen hihetetlenek.
Amit mutatni akarok -
miután elkészítették nekünk a filmeket,
egy esten megmutatjuk azokat a közösségnek.
Ez Takaunguban van,
volt egy áramgenerátorunk és egy projektor,
és egy pajta falára vetítettük
az egyik filmet amit készítettek.
Ha esetleg felmennek a weboldalra, akkor megláthatják,
hogy micsoda fantasztikus munkát végeznek ezek a gyerekek.
A gyerekek a... És a másik dolog:
hangot akartam adni az őslakos embereknek.
Ez volt az egyik nagy motiváció.
De a másik motivációs faktor
az országunk szűklátókörűsége.
Készült a National Geographic megbízásából egy Roper-felmérés
18 és 26 év közöttiek körében,
az országunkban
és kilenc más fejlett országban.
Kétmillió dolláros kutatás volt.
Az Egyesült Államok lett az utolsó előtti
földrajzi ismeretekben.
A válaszadók 70 százaléka nem találta meg
a térképen Afganisztánt vagy Irakot,
60 százalékuk nem találta meg Indiát,
30 százalék nem találta a Csendes-óceánt.
És ez a kutatás
most készült néhány éve.
Amit meg akarok még mutatni
a maradék néhány percben,
az egy film, egy guatemalai diákunké.
Egy workshopunk volt éppen Guatemalában.
Egy héttel a workshop előtt
egy óriási fölcsuszamlás volt, amit a Stan hurrikán okozott
múlt októberben,
600 embert temetett el élve a falujukban.
Ez a gyerek is a faluban lakott -
akkor éppen nem volt ott -
és ezt a kis filmet készítette róla.
Nem is látott még számítógépet mielőtt
elkészítettük ezt a filmet. Photoshopot tanítottunk neki, és -
igen, mehet.
Ez egy régi maja temetési ének,
amit a nagyapjától tanult.
Nagyon köszönöm.
(taps)