עובדה
יצאה מMIT,
לפני מספר שנים. קן הייל,
בלשן במקצועו,
אמר שמתוך 6,000 השפות
המדוברות על כדור הארץ עכשיו,
3,000 אינן מדוברות על ידי הילדים.
כך שתוך דור אחד,
אנחנו נאבד מחצית מהמגוון התרבותי שלנו.
הוא המשיך וטען
כי כל שבועיים,
זקן שבט הולך לעולמו
ונושא עמו את המילה המדוברת האחרונה
של אותה התרבות.
כך, פילוסופיה שלמה,
גוף של ידע על העולם והטבע
שלוקט באופן אמפירי במהלך מאות שנים,
נעלם.
וזה קורה כל שבועיים.
כך שבמהלך 20 השנים האחרונות,
מאז החוויה הדנטלית שלי,
אני מטייל בעולם
וחוזר
עם סיפורים אודות חלק מהאנשים הללו.
ומה שהייתי רוצה לעשות כעת
הוא לחלוק כמה מהסיפורים האלה איתכם.
זוהי טמדין.
היא נזירה בת 69.
היא נכלאה בטיבט למשך שנתיים
משום שתלתה כרזה קטנה
המוחה על הכיבוש של ארצה.
כשפגשתי אותה, היא זה עתה
חצתה ברגל את הרי ההימלאיה
מלהסה, הבירה של טיבט,
לתוך נפאל, ולתוך הודו-
30 ימים-
כדי לפגוש את המנהיג שלה, הדלאי לאמה.
הדלאי לאמה מתגורר בדרמסלה שבהודו.
אז צילמתי את התמונה הזו שלושה ימים
אחרי שהיא הגיעה,
והיא נעלה זוג נעלי ספורט חבוטות,
עם האצבעות שלה בולטות החוצה.
היא חצתה בהליכה במהלך חודש מרץ,
ויש הרבה מאד שלג בגובה 5,600 מטר במרץ.
זהו פאלדין.
פאלדין הוא נזיר בן 62.
הוא בילה 33 שנים בכלא.
הוא היה- כל המנזר שלו הושלך לכלא
בזמן ההתקוממות,
כשהדלאי לאמה נאלץ לעזוב
את טיבט.
והוא
הוכה, הורעב,
עונה- איבד את כל שיניו בכלא.
וכשפגשתי אותו, הוא היה איש זקן, עדין וטוב לב.
זה הרשים אותי מאד-
אני פגשתי אותו שבועיים אחרי שיצא מהכלא-
שהוא עבר את החוויה הזו, ובסופה
שמר על המזג שהיה לו.
אז הייתי בדרמסלה ופגשתי את האנשים האלו,
וביליתי בערך חמישה שבועות שם,
והקשבתי לסיפורים הדומים האלו
של פליטים שנמלטו בהמוניהם מטיבט
אל תוך דרמסלה.
ורצה הגורל, ובשבוע החמישי
היה שיעור פתוח לציבור של הדלאי לאמה.
ו-
הוא- אני התבוננתי דרך קהל של נזירים ונזירות,
רבים מהם ראיינתי בימים שלפני,
ושמעתי את הסיפורים שלהם,
והבטתי בפניהם,
נתנו לנו רדיו FM קטן,
כדי שנוכל להאזין לתרגום של השיעור שלו.
מה שהוא אמר היה,
התייחס לאויבים שלך כאילו היו אבנים טובות,
מפני שאלו האויבים שלך
שמפתחים בך את הסבלנות והסובלנות
בדרכך להארה.
ולא יכולתי- זה הכה בי כל כך חזק,
לומר את זה לאנשים שעברו את החוויה הזו.
אז חודשיים לאחר מכן, נכנסתי אל תוך
טיבט, והתחלתי
לראיין את האנשים שם, לצלם אותם. זה מה שאני עושה.
אני עורך ראיונות ומצלם דיוקנאות.
זוהי ילדה קטנה.
צילמתי אותה בראש מקדש ג'וקאנג.
והגנבתי פנימה-
בגלל שזה לחלוטין בלתי חוקי להחזיק תמונה של הדלאי לאמה בטיבט-
זו הדרך המהירה ביותר להיעצר.
אז הגנבתי פנימה כמה תמונות קטנות של הדלאי לאמה,
וחילקתי אותם.
וכשנתתי אותם לאנשים,
הם החזיקו אותם קרוב על ליבם,
או שהרימו אותם אל ראשם ונשארו כך.
ומדובר
בזמנו- עשיתי את זה לפני 10 שנים-
זה היה 36 שנים אחרי שהדלאי לאמה עזב.
אז
נכנסתי פנימה כדי לראיין את האנשים האלו ולצלם אותם.
זו ג'יגמי ואחותה, סונאם.
והם גרות גבוה בצ'אנג טאנג, הרמה הטיבטית,
עמוק בתוך החלק המערבי של המדינה.
זה בגובה 5200 מטר.
והם בדיוק ירדו מכרי המרעה הגבוהים,
בגובה 5500 מטר.
אותו דבר: נתתי לה תמונה,
היא החזיקה אותה ליד המצח.
ואני בדרך כלל מחלק פולארויידים
כשאני עושה את אלה, מפני שאני מכוון את האורות,
ובודק את האורות שלי,
וכשהראתי לה תמונת פולארוייד, היא צרחה ורצה לתוך האוהל.
זה טנזין גייטסו,
הוא התגלה כבודהה של החמלה בגיל שנתיים,
בבית איכרים,
הרחק באמצע שום מקום.
בגיל ארבע, הוא הוכרז
כדלאי לאמה ה14.
כנער, הוא התמודד
עם הפלישה לארצו,
והיה צריך להתמודד עם זה -- הוא היה מנהיג המדינה.
שמונה שנים מאוחר יותר, כשגילו שהיתה מזימה
להרוג אותו,
הם הלבישו אותו כמו קבצן
והגניבו אותו מחוץ למדינה על גב סוס,
ועברו את אותו מסלול שטמדין עשתה.
והוא חי -- והוא מעולם לא חזר לארצו מאז.
ואם
אתם חושבים על האיש הזה,
46 שנים מאוחר יותר,
עדיין דבק
בתגובה הלא אלימה
לסוגיה חמורה של פוליטיקה וזכויות אדם.
והאנשים הצעירים,
טיבטים צעירים, מתחילים להגיד, תקשיבו, זה לא עובד.
אתם יודעים, אל -- אלימות ככלי פוליטי
הוא כל ההיפ עכשיו.
והוא
עדיין מחזיק בקו הזה.
אז זה האייקון שלנו
לאי אלימות בעולמנו --
אחד מהאייקונים החיים שלנו.
זה עוד מנהיג של האנשים האלו.
זה הוא מוי. זה באמזונאס באקוודור.
ומוי הוא בן 35.
והאזור
הזה של האמזונאס באקוודור --
נפט התגלה ב1972.
ובנקודת זמן זו -- מאז אותו זמן --
אותה כמות נפט, או כמות כפולה של נפט,
כמו שדלף באסון אקסון ולדז
דלף באותו אזור קטן של האמזונס,
והשבטים באזור היו חייבים לזוז שוב ושוב.
ומוי
שייך לשבט ההאורני,
והם ידועים
כתוקפניים מאוד, הם ידועים כ"אאוקה."
והם הצליחו להבריח
את הסיסמולוגים ואת פועלי הנפט
עם חניתות וחיצי נשיפה.
וביליתי --
אנחנו בילינו -- הייתי עם צוות --
שבועיים עם החברה האלה בג'ונגל
צפיתי בהם צדים.
זה היה צייד קוף,
צדו עם חיצים עם קצה קוררה.
והידע שיש לאנשים האלה
על הסביבה הטבעית הוא מדהים.
הם יכלו לשמוע דברים, להריח דברים, לראות דברים שאני לא יכולתי לראות.
ואני לא יכולתי אפילו לראות את הקופים
בהם פגעו
עם החיצים האלה.
זו ידירה,
וידירה היא
בת חמש. היא ב-
שבט שכן להאואורני.
והשבט שלה היה צריך לעבור
שלוש פעמים ב10 השנים האחרונות בגלל דליפות נפט.
ואנחנו לעולם לא שומעים על זה. והעבירה
האחרונה על האנשים האלה היא,
כחלק מתוכנית קולומביה,
אנחנו מרססים פראקאט או ראונד-אפ, או מה שזה לא יהיה --
אנחנו מסירים עלווה מאלפי דונמים
של האמזונאס האקוודורי
במלחמתנו בסמים.
והאנשים האלו הם הסובלים העיקריים מזה.
זה מגטאו.
הוא השאמן של ההואאורני,
והוא --
הוא רק -- הוא אמר לנו, אתם יודעים, אני איש זקן עכשיו,
אני מתעייף, אתם יודעים, אני עייף
מלהטיל חניתות על כל עובדי הנפט האלה,
הלוואי והם פשוט היו עוזבים.
ואני הייתי -- אני בדרך כלל מטייל לבד
כשאני עושה את עבודתי, אבל עשיתי את זה --
הנחיתי תוכנית בדיסקברי,
וכשירדתי עם הצוות,
הייתי די מודאג
מנסיעה עם קבוצה שלמה של אנשים, בעיקר לתוך הואורני,
עמוק לתוך שבט ההואורני.
ומה שיצא,
היה שהחברה האלה באמת
לימדו אותי דבר או שניים על השתלבות
עם המקומיים.
(צחוק)
אחד הדברים שעשיתי
ממש לפני 9/11 --
אוגוסט 2001--
לקחתי את בני, דאקס,
שהיה בן 16 באותו זמן,
ולקחתי אותו לפקיסטאן.
מפני שראשית רציתי --
אתם יודעים, לקחתי אותו לכמה נסיעות,
אבל רציתי שהוא יראה
אנשים שחיים מדולר ליום או פחות.
רציתי שיחווה
את העולם האיסלאמי
וגם רציתי שהוא --
נסעתי לשם כדי לעבוד עם קבוצה,
לעשות סיפור על קבוצה שנקראת קאלאש,
שהם קבוצה של אנימיסטים, 3000 אנימיסטים,
שחיים -- אזור מאוד קטן --
מוקף באיסלאם -- נותרו 3000
מאנשי הקאלאש, הם אנשים מדהימים.
אז זה היה ניסיון נפלא בשבילו. הוא נשאר ער כל הלילה איתם,
מתופף ורוקד.
והוא הביא כדור רגל,
והוא שיחק כל ערב בכפר הקטן הזה.
וכשעלינו
ופגשנו את השאמאן שלהם.
דרך אגב, מנגטואה גם היה שאמאן
של השבט שלו.
וזה ג'ון דוליקהן,
שהוא השאמאן של הקאלאש.
והוא גבוה בהרים,
בדיוק על גבול אפגניסטאן.
למעשה, בצד השני של האזור הזה, טורה בורה,
האזור בו
אוסאמה בין לאדן אמור להיות. זה אזור שיבטי.
וצפינו
ונשארנו עם
ג'ון דוליקהן.
והשאמאן -- עשיתי סדרה שלמה על שאמאנים,
שהיא --
תופעה מעניינת.
אבל מסביב לעולם,
הם נכנסים לטראנס בדרכים שונות,
ובפקיסטאן,
הדרך בה הם עושים את זה היא שרפת עלי ערער
והם מקריבים חיה,
שופכים את הדם של החיה על העלים
ואז שואפים את העשן.
והם כולם מתפללים
לאלי ההר כשהם --
כשהם נכנסים לטראנס.
זה היה -- אתם יודעים,
להרגיל ילדים למציאויות שונות,
אני חושב שזה חשוב. מה שדן דנט אמר ביום ההוא --
שיהיה מערך שיעור בו לומדים על דתות שונות --
רק בשביל הגמישות המנטלית --
לתת להם גמישות מנטאלית
במערכות אמונה שונות.
אני חושב שזה כל כך חשוב בעולמנו היום
כשאתם רואים את התנגשות האמונות האלה קורה.
וכל נושאי הביטחון שהם -- שהם גורמות לנו.
אז, דבר אחד שעשינו לפני חמש שנים:
התחלנו תוכנית שמקשרת ילדים
בקהילות ילידיות עם ילדים בארה"ב.
אז ראשית קישרנו --
נקודה באומת הנבאחו עם כיתה בסיאטל.
עכשיו יש לנו 15 אתרים.
יש לנו אחד בקטמנדו, נפאל;
דרמסאלה, הודו; טקנגו, קניה --
טקנגו היא שליש נוצרית, שליש מוסלמית
ושליש אנימיסטית, הקהילה היא --
אולנטיימבו, פרו,
והכפר הארקטי, אלסקה.
זה דניאל, הוא אחד מהתלמידים שלנו
בכפר הארקטי, אלסקה.
הוא חי בבקתת העץ הזו:
ללא מים זורמים, ללא חימום חוץ --
ללא חלונות
וחיבור אינטרנט מהיר.
וזה -- זה --
אני רואה שזה מתגלגל לכל מקום --
זה האתר שלנו באולנטייטמבו, פרו, לפני ארבע שנים,
שם לראשונה ראו את המחשב הראשון שלהם;
עכשיו יש להם מחשבים בכיתות.
והדרך בה עשינו זאת --
אנחנו מלמדים שיטות סיפור דיגיטליות את הילדים האלו.
ואנחנו נותנים לכולם לספר סיפורים על נושאים בקהילה שלהם
בקהילה שלהם שאכפת להם ממנה.
וזה פרו. שם הילדים ספרו את הסיפור
על הנהר אותו הם ניקו.
והדרך בה אנחנו עושים את זה, אנחנו עושים את זה בסדנאות,
ואנחנו מביאים אנשים שרוצים ללמוד
סדר תהליכים דיגיטלי וסיפור סיפורים,
ונותנים להם
לעבוד עם הילדים האלו.
ורק בשנה האחרונה לקחנו קבוצת בני עשרה,
וזה עבד הכי טוב.
אז החלום שלנו הוא להביא בני עשרה,
כך שיהיה להם נסיון בשרות בקהילה
וגם נסיון רב תרבותי,
כשהם מלמדים ילדים באזורים האלה
ועוזרים להם לבנות את תשתית התקשורת שלהם.
זה לימוד פוטושופ
בכפר -- כפר הילדים הטיבטי בדרמסאלה.
יש לנו את האתר, בו הילדים מקבלים דף בית משלהם.
כל אלה הסרטים שלהם. יש לנו 60 סרטים
שהילדים האלה עשו,
והם די מדהימים.
האחד שאני רוצה להראות לכם --
אחרי שניתן להם לעשות את הסרטים,
יש לנו ערב בו אנחנו מראים את הסרטים לקהילה.
וזה בטקנגו --
יש לנו גנרטור ומקרן דיגיטלי,
ואנחנו מקרינים את זה על אסם,
ומראים אחד מהסרטים שהם עשו.
ואם תהיה לכם הזדמנות, אתם יכולים להכנס לאתר שלנו, ואתם תראו
את העבודה הנפלאה שהילדים האלה עושים.
הילדים אצלנו -- הדבר השני:
רציתי לתת לילידים קול.
זה היה אחד מהגורמים המניעים.
אבל הגורם המניע האחר הוא
האופי המנותק של המדינה שלנו.
נשיונל גאוגרפיק בדיוק עשו מחקר
של בני 18 עד 26
בארצנו
ובתשע מדינות מתועשות אחרות.
זה היה מחקר של שני מיליון דולר.
ארצות הברית הגיע שניה מהסוף
בידע גאוגרפי.
70 אחוז של הצעירים לא יכלו למצוא
את אפגניסטן או עיראק על המפה,
60 אחוז לא מצאו את הודו;
30 אחוז לא הצליחו למצוא את האוקיינוס הפסיפי.
וזה מחקר
שנעשה רק לפני כמה שנים.
אז מה שהייתי רוצה להראות לכם עכשיו,
בכמה הדקות שנשארו לי,
זה סרט שעשה סטודנט מגואטמאלה.
בדיוק היתה לנו סדנה בגואטמאלה.
שבוע לפני שהגענו לסדנה,
מפולת ענקית, שנדרמה בגלל הוריקן סטאן,
באוקטובר שעבר, באה וקברה
600 אנשים בחיים בכפרם.
והילד הזה חי בכפר ההוא --
הוא לא היה שם באותו הזמן --
וזה הסרט הקטן שהוא עשה על זה.
והוא לא ראה מחשב לפני כן
אנחנו עשינו את הסרט הזה. אנחנו לימדנו אותו פוטושופ --
וכן, אנחנו יכולים להקרין אותו.
זה לחש קבורה עתיק של בני המאיה
שהוא קיבל מסבו.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)