Před pár lety vzešla z MIT jistá zpráva.
Ken Hale, lingvista, řekl, že ze 6 000 jazyků,
kterými se nyní na Zemi mluví, děti nemluví 3 000 z nich.
Takže během jedné generace,
snížíme naši kulturní rozmanitost na polovinu.
Pokračoval tím, že každé dva týdny,
zemře starší, který si s sebou odnese poslední
mluvené slovo dané kultury.
Takže celá filosofie, soubor vědomostí o přírodě,
které byly po staletí shromažďovány, odejde.
A toto se děje každé dva týdny.
Posledních 20 let, od začátku své zubní praxe,
cestuji po světě a vracím se s příběhy o některých těchto lidech.
Nyní bych rád některé z nich s vámi sdílel.
Tohle je Tamdin, 69-ti letá jeptiška.
Dva roky byla v Tibetu vězněna,
protože vystavila malou cedulku na protest okupace své země.
Když jsem ji potkal, právě za sebou měla pochod přes Himaláje,
z Lhasy, hlavního města Tibetu, do Nepálu a do Indie --
30 dní -- aby se setkala se svým vůdcem Dalai Lamou.
Dalai Lama žije v Dharamsale v Indii.
Tento snímek jsem pořídil 3 dny poté, co dorazila.
Měla na sobě ošoupané tenisky, ze kterých jí čouhaly prsty.
Putovala v březnu, kdy je v 5.600 metrech hodně sněhu.
Toto je Paldin, 62 letý mnich. Strávil 33 let ve vězení.
Celý jeho klášter byl uvržen do vězení během povstání,
kdy Dalai Lama musel opustit Tibet.
Byl bit, týrán hladem, mučen -- ve vězení přišel o všechny zuby.
Když jsem ho potkal, byl to milý, něžný, starý muž.
Velmi mě ohromilo --
setkal jsem se s ním po dvou týdnech, co byl z vězení propuštěn --
prošel takovým zážitkem a skončil s takovým vystupováním.
Byl jsem v Dharamsale a setkával se s takovýmito lidmi.
Strávil jsem tam asi 5 týdnů a slýchával jsem podobné příběhy
o uprchlících, kteří proudili z Tibetu do Dharamsaly.
Shodou okolností se 5. týden konala veřejná přednáška Dalai Lamy.
Sledoval jsem ten dav mnichů a jeptišek, s mnohými jsem dělal rozhovor
a vyslechl jejich příběhy, a sledoval jsem jejich obličeje.
Dali nám malé FM rádio,
na kterém jsme mohli poslouchat překlad jeho učení.
Řekl: "Zacházejte se s svými nepřáteli, jako by byli vzácnými kameny,
protože právě nepřátelé budují vaši toleranci a trpělivost
na cestě k vašemu osvícení."
To mě velmi zasáhlo,
říkat to lidem, kteří právě prošli takovými zkušenostmi.
Za dva měsíce jsem jel do Tibetu a začal jsem
dělat rozhovory s místními lidmi, fotil jsem je. To je to, co dělám.
Dělám rozhovory a portréty.
Toto je malá dívka,
jejíž portrét jsem udělal nahoře na chrámu Jokhang.
Propašoval jsem --
protože je zcela nelegální mít v Tibetu fotku Dalai Lamy --
je to nejrychlejší způsob, jak se nechat zatknout.
Propašoval jsem spoustu kapesních obrázků Dalai Lamy
a rozdával jsem je.
A když jsem je těm lidem dal, přiložili si je buď na srdce
nebo si je dali k hlavě a tak zůstali.
A to je -- tedy tenkrát -- dělal jsem to před deseti lety --
bylo to 36 let poté, co Dalai Lama odešel.
Takže, jsem přišel, udělal s těmi lidmi rozhovor a udělal jim portrét.
Tohle je Jigme a její sestra Sonam.
Žijí na Tibetské náhorní plošině Chang Tang, na západě země.
Je to ve výšce přes 5 kilometrů.
Právě sešly z vysokých pastvin, ve výšce 5,5 kilometrů.
To samé: dal jsem jí obrázek, dala si ho k čelu.
Běžně rozdávám Polaroidy, když tohle dělám,
protože stavím světla, kontroluji světla.
Když jsem jí ukázal její Polaroid, s křikem utekla do svého stanu.
Tohle je Tenzin Gyatso;
ve dvou letech bylo objeven jako Buddha Soucítění,
v rolnické domku, na samotě.
Ve 4 letech byl ustanoven 14. Dalai Lamou.
Jako náctiletý čelil invazi své země,
se kterou se musel vypořádat -- byl vůdcem své země.
O 8 let později, když se zjistilo, že existuje spiknutí,
jak ho zabít, převlékli ho za žebráka a na koni ho propašovali ze země,
stejnou cestou jakou šla Tamdin.
Od té doby už nikdy ve své zemi nebyl.
A když se zamyslíte nad tímto mužem, o 46 let později se stále drží
své nenásilné odezvy na závažnou politickou a lidsko-právní problematiku.
A mladí lidé, mladí Tibeťané, začínají říkat: "Poslyšte, tohle nefunguje."
Násilí, jako politický nástroj, je nyní samé běsnění.
A on se pořád drží tohoto postoje.
Toto je naše ikona nenásilnosti ve světě -- jedna z žijících ikon.
Toto je další vůdce svého lidu.
Je to Moi. Tohle je v Ekvadorské Amazonii.
Moi je 35 let. V této oblasti ekvádorské Amazonie byla v roce 1972 nalezena ropa.
V tomto časovém období -- od té doby -- uniklo v této malé oblasti Amazonie
stejné množství ropy, nebo dvakrát tolik, co uniklo při nehodě Exxon Valdez.
A kmeny v této oblasti se musely neustále stěhovat.
Moi náleží ke kmeni Huaorani, který je známý jako zuřivý, je známý jako "auca".
Podařilo se jim zabránit ve vstupu seismologům a ropařům
pomocí oštěpů a foukaček.
Strávili jsme -- byl jsem tam s týmen --
dva týdny s těmito lidmi v džungli, sledovali jsme, jak loví.
Tohle bylo na lovu opic, lovili šipkami namočenými v kurare.
Znalost, kterou tito lidé mají o přírodním prostředí, je úžasná.
Viděli, cítili a viděli věci, které já nedokázal.
Neviděl jsem ani opice, které šipkami stříleli.
Toto je Yadira, které je 5 let. Je ze kmene, který sousedí s Huaorany.
Její kmen se musel stěhovat kvůli únikům ropy za posledních 10 let třikrát.
O tom nikde neslyšíme. Nejnovějším přestupkem proti těmto lidem je,
že v rámci Plánu Kolumbie, rozprašujeme Paraquast nebo Round Up (pozn. herbicidy),
znehodnocujeme tisíce akrů ekvádorské Amazonie ve válce proti drogám.
A tito lidé to odnášejí.
Toto je Mengatoue. Je šamanem Huaoranů. Řekl nám, že už je starší muž,
stárne a je unavený odrážením těch ropařů. Přeje si, aby prostě odešli.
Zpravidla cestuji sám, když pracuji, ale tohle jsem dělal --
uváděl jsem program pro Discovery a když jsem tam šel s týmem,
obával jsem se tam jít s celou skupinou lidí,
zvláště k Huaoranům, hluboko do kmene Huaoranů.
A jak se ukázalo, tihle lidé mě opravdu naučili něco o zapadnutí mezi místní.
(Smích)
Jedna z věcí, kterou jsem udělal těsně před 11. zářím --
v srpnu 2001 -- vzal jsem svého syna Daxe, kterému bylo v té době 16, do Pákistánu.
Protože jsem nejprve chtěl -- už jsem ho vzal na pár výletů,
ale chtěl jsem, aby viděl lidi, kteří žijí za dolar nebo méně na den.
Chtěl jsem, aby zakusil islámský svět a také jsem chtěl --
jel jsem tam pracovat se skupinou, udělat příběh o skupině zvané Kalashové,
což je skupina 3 000 animistů, kteří žijí na velmi malém území
obklopeném islámem -- zbývá 3 000 těchto Kalashů; jsou to úžasní lidé.
Byla to pro něj úžasná zkušenost. Zůstal vzhůru celou noc,
bubnoval s nimi, tancovali.
Přivezl s sebou fotbalový míč a každý večer jsme v té malé vesnici hráli fotbal.
Potom jsme předstoupili a seznámili se s jejich šamanem.
Mimochodem Mengatoue byl zároveň šamanem tohoto kmene.
A tohle je John Doolikahn, šaman Kalashů.
Je nahoře v horách, přímo na hranici s Afghánistánem.
Ve skutečnosti na té druhé straně je oblast Tora Bora, oblast, kde
se měl nacházet Osama bin Laden. Je to kmenové území.
Pozorovali jsme a zůstali jsme u Johna Doolikahna.
Udělal jsem celou sérii o šamanismu, což je zajímavý fenomén.
Po světě se dostávají lidé do transu různými způsoby
a v Pákistánu to dělají tak, že zapálí jalovcové listy a obětují zvíře.
Nalijí krev zvířete na listy a poté inhalují kouř.
A všichni se modlí k bohům hor a dostávají se do transu.
Myslím si, že zvykat děti na různou realitu, je důležité.
Onehdy řekl Dan Dennett --
mají mít osnovy, ve kterých studují různá náboženství,
aby cvičili duševní flexibilitu, získali duševní flexibilitu
v odlišných systémech víry --
myslím, že je to nezbytné v dnešním světě, kde vidíme střety vír.
A všechny bezpečnostní problémy, které nám způsobují.
Proto jsme udělali před 5 lety tohle:
začali jsme program, který propojuje děti z domorodých kmenů s dětmi v USA.
Nejprve jsme připojili místo v Navajo Nation se třídou v Seattlu.
Nyní máme 15 míst. Jedno v Kathmandu, Nepálu;
Dharamsale, Indii; Takaungue, Keni -- Takaungua je z jedné třetiny křesťanská,
z jedné třetiny muslimská a z jedné třetiny animistická --
Ollantaytambě, Peru a Arctic Village na Aljašce.
Tohle je Daniel, jeden z našich studentů v Arctic Village na Aljašce.
Žije ve srubu -- bez tekoucí vody, a tepla -- bez oken
a vysoko rychlostního připojení k internetu.
A tohle je -- vidím se to povalovat všude -- naše místo v Ollayntaytambě, Peru,
před 4 lety, když poprvé viděli své první počítače. Teď je mají ve třídách.
Způsob jakým jsme to udělali --
vyučujeme tyto děti digitálnímu vyprávění příběhů.
Chceme, aby vyprávěli příběhy o problémech ve své komunitě,
ve své komunitě, na které jim záleží.
A tohle je v Peru, kde děti vyprávěli příběh o řece, kterou vyčistily.
Způsob, jakým to děláme je ve workshopech.
Přizveme lidi, kteří se chtějí učit digitálnímu toku práce a vyprávění příběhů
a necháme je pracovat s dětmi.
Zrovna minulý rok jsme přizvali skupinu náctiletých, což fungovalo nejlépe.
Naším snem je spojovat náctileté, aby měli zkušenost se službou komunitě
i zkušenost mezikulturní, zatímco vzdělávají v těchto oborech děti
a pomáhají jim vytvářet komunikační infrastrukturu.
Tady učíme Photoshop děti v tibetské vesnici v Dharamsale.
Máme webovou stránku, kde všechny děti mají svou domovskou stránku.
Tohle jsou všechny jejich filmy. Máme okolo 60 filmů, které tyto děti vytvořily,
a jsou celkem pozoruhodné.
Ten, který vám chci ukázat -- poté co filmy vytvoří,
pořádáme večer, kdy je ukážeme komunitě. Tohle je v Takaungu --
máme generátor a digitální promítačku a promítáme na stodolu
a pouštíme jeden z filmů, které vytvořily.
Pokud budete mít možnost, můžete jít na naši stránku a uvidíte
úžasnou práci, kterou tyto děti dělají.
Druhá věc:
Chtěl jsem dát domorodým lidem hlas.
To byl jeden z velkých motivačních faktorů.
Ale dalším motivačních faktorem je omezená povaha naší země.
National Geographic zrovna provedl výzkum na lidech od 18 do 26 v naší
a dalších devíti industrializovaných zemích.
Byl to výzkum za 2 miliony dolarů.
Spojené státy skončily předposlední ve znalosti geografie.
70% lidi nedokázalo najít na mapě Afghánistán nebo Irák;
60% nedokázalo najít Indii; 30% nedokázalo najít Tichý oceán.
Toto je výzkum, který byl realizován před pár lety.
Teď bych vám rád ukázal, v několika zbývajících minutách,
film, který udělal student z Guatemaly.
Právě jsme tam měli workshop.
Týden před tím, než jsme dorazili, se vlivem hurikánu Stan sesunulo minulý říjen
velké množství půdy a zaživa pohřbilo ve vesnici 600 lidí.
Tento chlapec v té vesnici žil -- v tu chvíli tam nebyl --
a toto je krátký film, který o tom sestavil.
Předtím nikdy neviděl počítač.
Naučili jsme ho Photoshop a -- ano, můžeme to pustit.
Toto je starý májský pohřební zpěv,
který získal od svého dědečka.
Mnohokrát vám děkuji.
(Potlesk)