Moja majka je pedijatar
i kada sam bila mala, pričala bi mi najluđe priče
koje su kombinovale nauku sa njenom bujnom maštom.
Jedna od priča koju je pričala je bila da ako jedemo mnogo soli,
sva krv navali uz noge,
kroz telo
i izbija do temena glave,
trenutno vas ubijajući.
(Smeh)
Zvala je to „visoki krvni pritisak“.
(Smeh)
Bio je to moj prvi susret sa naučnom fantastikom
i volela sam to.
Kada sam i sama počela da pišem naučnu fantastiku i fantastiku,
bila sam iznenađena da su moji radovi bili smatrani neafričkim.
Naravno, zapitala sam se: „Šta je afričko?“
I ovo sam do sada saznala -
Afrika je važna.
Afrika je budućnost.
Jeste, zaista.
Afrika je ozbiljno mesto gde se samo ozbiljne stvari dešavaju.
Kada negde predstavljam svoj rad, neko će uvek pitati:
„Šta je tako važno u tome?
Kako se bavi stvarnim problemima u Africi
kao što su rat, siromaštvo, pustošenje ili sida?“
Ne bavi se.
Moj rad je o pop grupama iz Najrobija koje žele da idu u svemir
ili o robotima dvometrašima
koji se zaljubljuju.
Nije to ništa neverovatno važno.
Samo je zabavno, žestoko i neozbiljno,
neozbiljno kao žvakaća guma -
„Afrička žvakaća guma“.
Ne kažem da ideološka umetnost nije važna;
predsednik sam humanitarne organizacije
koja se bavi filmovima i pozorišnim delima
koja govore o sidi, radikalizaciji
i unakažavanju ženskih genitalija.
To je bitna i značajna umetnost,
ali to ne može biti jedina umetnost koja dolazi sa kontinenta.
Moramo ispričati više priča
koje su pune života.
Opasnost samo jedne priče se još uvek sagledava.
Možda je to zbog finansiranja.
Mnogo umetnosti još uvek zavisi od pomoći za razvoj,
tako da umetnost postaje oruđe za ideologiju.
Ili je to možda zato što toliko dugo viđamo samo jednu sliku sebe
da je to sve što znamo da stvorimo.
Koji god da je razlog, treba nam novi način,
a „Afrička žvakaća guma“ je jedan pristup.
To je zalaganje za umetnost radi umetnosti.
To je zalaganje za umetnost koja nije vođena politikom,
ni ideologijom,
niti je zasnovana na obrazovanju,
već postoji samo zbog mašte -
umetnost „Afrička žvakaća guma“.
Ne možemo svi biti umetnici „Afričke žvakaće gume“.
Moramo da procenimo naš rad za moguće zamke korišćenja u promotivne svrhe.
Moramo imati testove slične Bekdelovom testu
[Makar dve žene koje pričaju o nečem drugom osim o muškarcu.]
i postaviti pitanja kao što su:
Da li su dva ili više Afrikanca u ovom književnom delu zdrava?
Da li su ta dva ista Afrikanca finansijski dobrostojeća
i bez potrebe da im se pruži pomoć?
Da li se zabavljaju i uživaju u životu?
Ako možete odgovoriti sa „da“ na dva ili više od ovih pitanja,
onda ste zasigurno umetnik „Afričke žvakaće gume“.
(Smeh)
(Aplauz)
Zabava je politička,
jer zamislite ako bismo imali slike Afrikanaca koji su puni života,
nežni, uspešni
i koji žive lep i ispunjen život.
Šta bismo tada mislili o nama samima?
Da li bismo mislili da možda zaslužujemo više sreće?
Da li bismo mislili o zajedničkoj humanosti
kroz zajedničku radost?
Ja mislim o ovim stvarima kada stvaram.
Mislim na ljude i mesta koja mi daju neizmernu radost
i radim da ih predstavim.
I zato pišem priče
o devojčicama iz budućnosti koje rizikuju sve da spasu biljke,
ili da organizuju trke kamila,
ili samo da plešu,
da odaju čast zabavi,
jer moj svet je uglavnom srećan.
Znam da je sreća privilegija u sadašnjem podeljenom svetu,
gde je marljivost neophodna da bismo i dalje održali nadu.
Ali možda, ako mi se pridružite u stvaranju, predstavljanju i naručivanju
više umetničkih dela „Afričke žvakaće gume“,
možda će postojati nada za drugačiji pogled na svet,
pogled na srećnu Afriku,
gde su deca čudno traumatizovana
crnim smislom za humor svojih majki,
(Smeh)
ali ona takođe polažu pravo na zabavnu, žestoku i besmislenu umetnost
u ime svih neozbiljno afričkih stvari.
Zato što smo umetnici „Afričke žvakaće gume“
i ima nas mnogo više nego što možete da zamislite.
Hvala vam puno.
(Aplauz)