Édesanyám gyermekorvos,
és mikor kicsi voltam, a legőrültebb történeteket mesélte nekem,
melyekben keveredett a tudomány és az ő túlságosan élénk fantáziája.
Az egyik történet szerint, ha sok sót eszünk,
az összes vér felszökik a lábunkból,
a testünkön át
kilövell a fejünk búbjából,
és rögtön meg is halunk.
(Nevetés)
Ez szerinte a "magas vérnyomás".
(Nevetés)
Ez volt az első sci-fi élményem,
és imádtam.
Mikor elkezdtem írni saját sci-fi és fantasy műveimet,
meglepődtem, hogy nem tartották őket elég afrikainak.
Erre természetesen azt kérdeztem, hogy mi az, hogy afrikai?
Erről egyelőre ennyit tudtam meg:
Afrika fontos.
Afrika a jövő.
Tényleg egyébként.
Afrika komoly hely, ahol csak komoly dolgok történnek.
Mikor bemutatom valahol a munkám, valaki mindig megkérdezi:
"Mi ebből a fontos?
Mennyiben érint ez olyan valós afrikai problémákat,
mint a háború, a szegénység, a pusztítás vagy az AIDS?"
Sehogy.
Az írásaim nairobi pop bandákról szólnak, akik az űrbe vágynak,
vagy kétméteres robotokról,
akik szerelembe esnek.
Nincs bennük semmi hihetetlenül fontos.
Csak viccesek, energikusak és könnyedek,
könnyedek, mint egy rágógumi –
"AfroBubbleGum".
Nem azt mondom, hogy az aktuális ügyekkel foglalkozó művészet nem fontos.
Elnöke vagyok egy jótékonysági szervezetnek,
mely a HIV-ről, a radikalizálódásról,
a női nemi szervek megcsonkításról szóló filmekkel és színdarabokkal foglalkozik.
A művészetnek ez a formája is lényeges és fontos,
de nem lehet ez az egyetlen művészeti forma, ami elhagyja a kontinenst.
Más történeteket is el kell mesélnünk,
melyek tele vannak élettel.
Az egyoldalú történetmondás veszélyeit csak most kezdik felismerni.
Talán a finanszírozás az oka.
Sok művészeti forma még ma is fejlesztési támogatásoktól függ.
Ezért a művészet egy aktuális ügy eszközévé válik.
Az is lehet az ok, hogy sokáig egyetlen képet láttunk magunkról,
és csak ezt tudjuk megalkotni.
De bármi is legyen az ok, új irányra van szükségünk,
és az AfroBubbleGum egy új szemlélet.
Művészetpártolás a művészetért.
A művészetet nem bizonyos irányelvek,
egy bizonyos ügy
vagy oktatási cél érdekében támogatja –
csak a képzelet számít.
Ez az AfroBubbleGum művészet.
Nem lehetünk persze mind AfroBubbleGum művészek.
Meg kell nézzük, vannak-e a munkáinkban esetleges szegénység-pornó csapdák.
Olyan tesztekre van szükség, mint a Bechdel-teszt,
és olyan kérdéseket kell feltennünk, mint például:
Van-e legalább két egészséges afrikai ebben a műben?
Stabil az anyagi helyzetük? Olyanok, akik nem szorulnak segítségre?
Jól érzik magukat és élvezik az életet?
Ha a válasz két vagy több kérdésre igen,
biztosan AfroBubbleGum művészek vagyunk.
(Nevetés)
(Taps)
A jókedv politikai kérdés.
Mert hát képzeljük el, ha a kép életvidám afrikaiakat mutatna,
akik szeretetteljesek, jól boldogulnak,
az életük szép és vidám.
Mit gondolnánk akkor magunkról?
Talán azt gondolnánk, több boldogságra vagyunk hivatottak?
Vagy hogy olyanok vagyunk, mint mások, és akár boldogok is lehetünk együtt?
Ezekre a dolgokra gondolok, amikor alkotok.
Emberekre és helyekre, melyek mérhetetlen boldogsággal töltenek el.
Ezt szeretném a munkáimban bemutatni.
Ezért írok történeteket
futurisztikus lányokról, akik mindent kockáztatva növényeket mentenek,
vagy teveversenyen vesznek részt,
vagy egyszerűen csak táncolnak,
és így tisztelegnek a jókedvnek.
Az én világom ugyanis többnyire boldog.
Tudom, hogy a boldogság kiváltság jelenlegi, szilánkosra tört világunkban,
ahol a remény erőfeszítést igényel.
De talán ha több AfroBubbleGum művet hozunk létre közösen,
vagy segítjük ezek létrejöttét,
talán lesz remény egy másik világszemléletre,
egy "boldog Afrika" szemléletre,
ahol a gyermekeket furcsa mód csak annyi sokk érte,
hogy az anyukájuknak sötét volt a humora,
(Nevetés)
de emellett igénylik a vidám, energikus és könnyed művészetet,
mely minden ízében komolytalanul afrikai.
Mert mi AfroBubbleGum művészek
sokkal többen vagyunk, mint képzelnék.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)