Ја сам ђубретарац.
Можда ће вам бити занимљиво то што сам постао ђубретарац,
јер у потпуности мрзим отпад.
Надам се да ћу у наредних 10 минута
моћи да променим начин на који мислите
о многим стварима у свом животу.
Желео бих да почнем на самом почетку.
Сетитите се кад сте били дете.
Како сте гледали на ствари у животу?
Можда сте имали дечија правила:
то је моје, први сам га видео.
Цела ова гомила је моја, ја нешто градим.
Што је више ствари моје, то боље.
Наравно, ваше је и ако је сломљено.
(Смех)
Па, након проведених 20 година у индустрији рециклаже,
постало ми је прилично јасно
да не морамо да напустимо ова дечја правила
када одрастемо.
И дозволите да вам кажем зашто тако мислим.
Зато што саког дана
у нашим фабрикама рециклаже широм света
рукујемо са око пола тоне
ствари које људи баце.
Е сад, пола тоне дневно звучи као много ствари,
али то је мали део дуготрајних производа
које су бачене сваке године широм света -
то је мање од 1 одсто.
У ствари, Уједињене нације сматрају да
постоји око 40 милиона тона годишње
електронског отпада
који је бачен широм света сваке године,
а то је један од најбрже растућих сектора отпада.
Ако баците остале дуготрајне производе, као што су аутомобили,
тај број се више него удвостручује.
Наравно, што је земља развијенија,
то су ова брда већа.
Када види ова брда,
већина људи помисли на ђубре.
Ми видимо рудник изнад земље.
Разлог томе су ове вредне сировине
које су искоришћене за првобитну производњу ових ствари.
Све је важније да
откријемо како да извучемо ове сировине
из тих јако компликованих система отпада.
Сви смо ове недеље на TED-у чули да ће
свет бити мање место са више људи
који желе све више и више ствари.
Наравно, они желе играчке и алатке
које многи од нас узимају здраво за готово.
А, шта је потребно за израду тих играчака и алатки
које свако дневно користимо?
То су углавном разне врсте пластике, као и многих метала.
А, метале обично добијамо
из руда које ископавамо
у све већим и дубљим
рудницима широм света.
Пластику добијамо из уља
које добијамо из све удаљенијих места
зарад кога копамо све дубље и дубље бунаре.
Ови обичаји имају значајне
економске и еколошке импликације
које можемо и данас да видимо.
Добра вест је то што почињемо да узимамо назад материјале из тих ствари
и почињемо да их рециклирамо,
посебно у областима света као овде, у Европи
где постоји рециклажна полиција
која захтева да се ове ствари рециклирају
на одговоран начин.
Већина онога што се извади из бачених ствари,
односно оних који стигну до рециклажног центра, су метали.
Како бих то објаснио,
користим челик као пример метала,
јер је то најчешће употребљен метал.
Ако ваше ствари стигну до рециклаже,
вероватно преко 90 одсто ових метала
ће бити извађено и поново употребљено у неке друге сврхе.
Пластика је потпуно друга прича:
мање од 10 одсто је повраћено.
У ствари, тачније 5 одсто.
Већина се пали или баца на отпаде.
То је зато што већина људи сматра да је пластика материјал за бацање
и да има јако малу вредност.
Али, у ствари, пластика је неколико пута вредније од челика.
А, по запремини, више пластике
се произведе и употреби, него челика,
широм света, сваке године.
Па, зашто се тако обилан и вредан материјал
не рециклира ни близу рециклираној количини
мање вредних материјала?
Углавном зато што
је метале лакше рециклирати из осталих матријала,
као и раздвојити их један од другог.
Имају веома различите густине.
Имају различите електричне и магнетне особине.
Имају чак и другачије боје.
Дакле, веома је лако и за људе и машине
да међусобно раздвоје ове метале,
као и метале од других материјала.
Пластике имају подударне густине на веома уској скали.
Имају или подједнаке или веома сличне
електричне и магнетне особине.
Пластика може бити било које боје,
као што већ вероватно знате.
Дакле, традиционалан начин одвајања материјала је
једноставно неприменљив на пластику.
Додатна последица лаке рециклаже метала
је да мноштво ствари из нашег, развијеног света,
нажалост, нарочито из САД-а,
где немамо регулације за рециклажу попут оних у Европи,
стигне до земаља у развоју
где подлеже јефтиној рециклажи.
Људи пробирују кроз наше ствари за мање од долара на дан.
Ваде оно што могу, углавном метале -
струјна кола итд. -
и остављају углавном оно што не могу да изваде,
што је, понављам, углавном пластика.
Или пале пластику како би дошли до тих метала
у кућама за паљење попут ове.
А, метале ваде рукама.
Е сада, ово може бити јефтино решење,
али ово дефинитивно није еколошко,
нити здравствено погодно решење.
Ја ово називам еколошком арбитражом.
А, то није фер и није безбедно
и није одрживо.
Е, пошто је пластика толико обилна,
а да не заборавим,
те друге методе очигледно не воде ка рециклажи пластике,
ипак људи покушавају да је рециклирају.
Ово је само један пример.
Ову фотографију сам сликао са кровова
једне од најсиромашнијих четврти на свету, у Мумбаију, у Индији.
Они складиште пластику на крововима.
Доносе их испод кровова у мале радионице, попут ове
и људи се јако труде да раздвоје пластику,
по боји, облику и додиру,
свим могућим техникама.
Некада прибегавају и такозваној техници ”запали па помириши”
где запале пластику па миришу дим
како би одредили врсту пластике.
Ниједна од ових техинка не утиче значајно
на количину рециклиране пластике.
А, да не заборавим,
не покушавајте ово код куће.
Дакле, шта можемо да урадимо поводом овог материјала,
ове пластике коју смо називали истрајним материјалом?
Ја сигурно верујем да је превише вредна и преобилна
да бисмо је враћали у земљу
или палили.
Пре око 20 година, буквално сам почео да петљам у својој гаражи,
покушавајући да отркијем како да одвојим
ове веома сличне материјале један од другог,
а онда сам контактирао доста пријатеља
баш из рударске индустрије, као и из индустрије пластике,
па смо почели да обилазимо рударске лабораторије широм света.
Јер, после свега, ми се бавимо површинским рударством.
Након неког времена смо отркили код.
Ово је најновије у рециклажи.
То је последњи материјал
који ће се са Земље сакупити у значајној количини.
Коначно смо открили како то да урадимо.
Током тог поступка почели смо поново да стварамо
начине на које идустрија пластике прави пластику.
Традиционалан начин прављења пластике
је са уљем или петрохемијом.
Разложите молекуле и поново их сложите на веома специфичне начине
како бисте направили ову предивну пластику у којој свакодневно уживамо.
Рекли смо, мора постојати одрживији начин да се направи још пластике.
И не само одржив са гледишта природне средине,
већ одрживог и из економког погледа.
Добро је почети са отпадом.
Сигурно не кошта колико уље,
а и има га у изобиљу,
што сте, надам се, могли да видите са фотографија.
Ми не растављамо пластику на молекуле,
па је затим поново спајамо,
већ користимо рударски приступ вађења материјала.
Значајно смо умањили капиталне трошкове
у постројењу са опремом.
Имамо огромне уштеде енергије.
Не знам колико других пројеката на планети тренутно
могу да уштеде 80 до 90 одсто енергије
у поређењу са нечим што се производи на традиционалан начин.
Уместо да пљунемо неколико стотина милиона долара
како бисмо изградили фабрику хемије
која ће током целог века правити само једну врсту пластике,
наше фабрике ће моћи да направе било коју пластику коју убацимо као материјал.
Правимо и замену
за пластику која је направљена од петрохемије.
Наше муштерије добијају
огромне уштеде угљен диоксида.
Могу да затворе круг својих производа.
Заузврат обијају одрживије производе.
За кратко време које имам,
желим да вам мало покажем како то радимо.
Почиње са металним рецилажним постројењима које сецкају ствари на мале делове.
Поврате метале,
а за собом оставе тзв. остатак сецкања - то је њихов отпад -
веома сложену мешавину материјала,
али углавном пластику.
Ми извадимо оно што није пластика,
као што су метали које су машине промашиле, подове, стиропор, гуму,
дрво, стакло, папир, шта год хоћете.
Понекад, нажалост, чак и мртву животињу.
То одлази у први део процеса, који наличи на традиционалну рециклажу.
Просејавамо материјал, користимо магнете,
као и ваздушну класификацију.
Излгеда као фабрика Вилија Вонке у овом тренутку.
На крају овог процеса имамо помешану легуру пластике:
много различитих врста пластике,
као и много различитих квалитета пластике.
Ово иде у префињенији део нашег поступка,
а ту почиње веома тежак посао одвајања.
Мељемо пластику до величине нокта на малом прсту.
Корстимо веома аутоматизован поступак
како бисмо ту пластику сортирали,
не само по типу, већ и квалитету.
На крају тог дела поступка
излазе мале пахуље пластике:
исте врсте, истог квалитета.
Затим користимо оптичко сортирање по боји.
Помешамо их у силосе капацитета од 22 тоне.
Убацимо те материјале у машине за топљење,
гурнемо их кроз мале, коцкасте рупе
и направимо шпагете од пластике.
Онда их исецкамо
у оно што називамо гранулама.
Ово постаје валута индустрије пластике.
Ово је исти материјал
који бисте добили из уља.
А, данас,
ми га производимо из ваших старих ствари
и стављамо у нове ствари.
(Аплауз)
Дакле сада, уместо да ваше ствари завршавају на
неком брду, у земљи у развоју,
или да буквално сагоревају,
можете своје старе ствари наћи
поново у новим производима на својим столовима,
у канцеларији,
или код куће.
А, ово је само неколико примера
компанија које купују пластику,
замењују оригиналну пластику
како би направили своје производе.
Надам се да сам променио начин на који гледате
на барем неке ствари у свом животу.
Ми смо узели идеје од мајке природе.
Мајка природа расипа јако мало,
а спашава скоро све.
Надам се да ћете престати да гледате на себе као на потрошача -
то је ознака коју сам мрзео целог живота -
и да ћете о себи мислити као о некоме ко сировине користи у једном облику,
све док не могу да се претворе у неки други,
за каснију употребу.
И коначно, надам се да се слажете са мном
да бисмо могли да променмо то дечије правило у:
”То је поломљено, то је моје.”
Хвала вам на посвећеном времену.
(Аплауз)