Sem smetar.
In mogoče se vam bo zdelo zanimivo, da sem to postal,
ker absolutno sovražim odpadke.
Upam, da bom v naslednjih desetih minutah
spremenil vaš pogled
na veliko stvari v vašem življenju.
In rad bi začel na začetku.
Pomislite nazaj na svoje otroštvo.
Kako ste gledali na stvari, ki so vas obkrožale?
Mogoče po teh pravilih, ki veljajo med malčki:
Stvar je moja, če sem jo prvi videl.
Cel kup je moj, če nekaj sestavljam.
Več stvari ko je mojih, boljše je.
In seveda, tvoje je, če je zlomljeno.
(Smeh)
Po dvajsetih letih v reciklažni industriji
mi je postalo jasno,
da teh otroških pravil ne opustimo vedno,
niti ko odrastemo.
In naj vam povem, zakaj tako mislim.
Ker čisto vsak dan
v naših obratih za reciklažo po vsem svetu
predelamo okoli 500.000 kilogramov
stvari, ki so jih ljudje odvrgli.
500.000 kg na dan se sliši veliko,
a gre za kapljico v morje trajnih artiklov,
ki jih vsako leto odvržemo po vsem svetu --
še manj kot en odstotek.
Združeni narodi ocenjujejo,
da na leto nastane okoli 42 milijard kilogramov
odpadne elektronike,
ki jo odvržejo ljudje po svetu --
kar je eden najhitreje rastočih delov našega sistema odpadkov.
In če dodate še drugo trajno blago, kot so avtomobili in podobno,
se ta številka več kot podvoji.
In seveda, bolj razvita ko je država,
višje so te gore stvari.
In ko vidite te gore,
vas večina pomisli na smeti.
Mi vidimo rudnike na površju zemlje.
In to zato, ker je v njih veliko vrednih surovin,
ki so jih porabili za izdelavo vseh teh stvari.
In vse pomembneje postaja,
da ugotovimo, kako surovine spet pridobiti
iz teh izjemno zapletenih sistemov odpadkov.
Kajti kot smo ves teden poslušali na TED-u,
svet postaja vse manjši, na njem pa je vse več ljudi,
ki hočejo vedno več stvari.
In seveda, hočejo igrače in orodja,
ki so bila za mnoge od nas nekaj samoumevnega.
In iz česa nastanejo igrače in orodja,
ki jih vsakodnevno uporabljamo?
Gre predvsem za različne vrste plastike in kovin.
Kovine ponavadi dobimo
iz rude, pridobljene
iz vedno večjih
in vedno globljih rudnikov po svetu.
Plastiko prdobivamo iz nafte,
ki se nahaja na vedno bolj oddaljenih lokacijah
in v vedno globljih vrtinah.
Vse to ima pomemben
ekonomski in ekološki vpliv,
ki je danes že dokaj viden.
Dobra novica je, da začenjamo pridobivati materiale iz predmetov, ki niso več uporabni,
in pričenjamo reciklirati neuporabne stvari,
posebej v regijah, kakršna je Evropa,
kjer obstajajo politike na področju reciklaže,
ki predpisujejo, da je stvari treba reciklirati
na odgovoren način.
Večina recikliranega materiala iz neuporabnih stvari,
če te sploh pridejo v reciklažo, so kovine.
Naj ponazorim --
vzemimo jeklo kot predstavnika kovin,
saj gre za najbolj uporabljano kovino --
če vaš predmet pride v reciklažo,
bomo verjetno preko 90 odstotkov kovin
pridobili nazaj in uporabili v nov namen.
Pri plastiki je drugače:
povrne se veliko manj kot 10 odstotkov.
Gre bolj za kakih pet odstotkov.
Večina je zgori ali se jo zakoplje.
Večina ljudi misli, da je to zato, ker je plastika odpadni material,
ki nima vrednosti.
A v resnici je plastika vredna nekajkrat toliko kot jeklo.
In po svetu se glede na prostornino
vsako leto proizvede
več plastike kot jekla.
Zakaj torej ta razširjen in vreden material
ni recikliran niti približno v taki meri
kot manjvredni materiali?
Predvsem zato,
ker je kovine zelo enostavno ločiti
od drugih materialov in eno od druge.
Imajo zelo različno gostoto.
Imajo različne električne in magnetne lastnosti.
Celo različnih barv so.
Tako jih človek ali stroj
enostavno loči
eno od druge in od drugih materialov.
Različne vrste plastike imajo podobno gostoto v zelo ozkem razponu.
Imajo enake ali zelo podobne
električne in magnetne lastnosti.
In plastika je lahko kakršnekoli barve,
kot verjetno dobro veste.
Tako tradicionalni načini ločevanja materialov
pri plastiki enostavno ne delujejo.
Še ena posledica tega, da človek brez težav reciklira kovine, je,
da veliko blaga iz razvitega sveta --
in na žalost, predvsem iz ZDA,
kjer ne obstajajo predpisi o reciklaži, za razliko od Evrope --
gre v države v razvoju
v poceni reciklažo.
Ljudje tudi za le dolar na dan brskajo skozi artikle.
Ločijo, kar lahko, torej predvsem kovine --
vezja in tako naprej --
tisto, česar ne morejo ločiti, pa pustijo,
pri čemer gre predvsem za plastiko.
Ali pa plastiko sežgejo, da bi prišli do kovin,
kar se dogaja v takih sežigalnicah.
In kovine ločujejo ročno.
To je morda ekonomsko gledano poceni rešitev,
nikakor pa ni poceni z vidika okolja
ali zdravja in varnosti ljudi.
Temu pravim okoljska arbitraža.
Ni poštena, ni varna
in ni trajnostna.
Ker obstaja tako veliko plastike --
in, seveda,
druge metode ne omogočajo pridobitve plastike iz predmetov --
ampak zato, ker ljudje poskušajo priti do plastike.
To je samo en primer.
Tole sliko sem posnel s strehe
enega največjih slumov na svetu, v Mumbaju, v Indiji.
Plastiko hranijo na strehah.
Potem jo nosijo v majhne delavnice, kakršna je tale,
in ljudje se zelo trudijo ločiti plastiko
po barvi, obliki, na otip,
s kakršnokoli možno tehniko.
In včasih se zatečejo k tehniki "zažgi in povohaj",
kjer plastiko žgejo in vohajo hlape,
da bi ugotovili, za kateri tip gre.
Nobena od teh tehnik pomembno ne prispeva
k reciklaži.
In poleg tega
te tehnike ne poskušajte doma.
Kaj naj torej storimo s tem materialom vesoljske ere,
tako smo plastiko pač nekoč imenovali?
Verjamem, da je vsekakor preveč vredna in je je preveč,
da bi jo zakopavali
ali sežigali.
Pred okoli dvajsetimi leti sem se v svoji garaži začel ubadati s tem,
kako naj ločim
te med seboj tako podobne materiale
in sčasoma sem prepričal veliko prijateljev
iz sveta rudarstva in plastike,
da smo začeli obiskovati rudnike po svetu.
Kajti, konec koncev, ukvarjamo se z rudarjenjem na površju.
Končno nam je uspelo razvozlati šifro.
To je zadnja meja reciklaže.
Je zadnji pomembni material,
ki ga je na Zemlji mogoče reciklirati v pomembnih količinah.
In končno smo ugotovili, kako to narediti.
V tem postopku smo začeli poustvarjati način,
na katerega industrija plastiko proizvaja.
Tradicionalni način proizvodnje plastike
je iz nafte ali naftnih derivatov.
Molekule razdrete in jih na novo kombinirate na poseben način,
da nastanejo čudovite vrste plastike, v kateri uživamo vsak dan.
Rekli smo si, da mora obstajati bolj trajen način izdelave plastike.
In to ne samo okoljsko trajen,
temveč trajen tudi iz ekonomskega vidika.
Dobro je začeti pri smeteh.
Vsekakor ne stanejo toliko kot nafta,
veliko jih je,
kar upam, da ste uspeli videti na fotografijah.
In ker plastike ne razstavljamo na molekule,
ki bi jih potem spet sestavljali,
smo uporabili rudarski pristop k pridobivanju surovin.
Naši stroški kapitala so veliko nižji,
ko gre za opremo obrata.
Prihranimo ogromno energije.
Ne vem, koliko drugih projektov na planetu lahko
v tem trenutku prihrani 80 do 90 odstotkov energije
v primerjavi s tradicionalnim pristopom.
In namesto, da bi zapravili več sto milijonov dolarjev
za izgradnjo kemične tovarne,
ki bi vseskozi izdelovala en sam tip plastike,
naši obrati izdelajo vse tipe plastike, glede na surovine, ki jih uporabimo.
In tako izdelamo nadomestke, enakovredne
plastiki iz naftnih derivatov.
Naše stranke imajo korist
od ogromnih prihrankov ogljikovega dioksida.
S svojimi izdelki zaprejo krog.
In dobijo bolj trajnostno naravnane izdelke.
V kratkem času, ki mi je na voljo,
vam želim približati naš pristop k temu delu.
Začne se s kovinskimi reciklatorji, ki material zdrobijo na zelo majhne koščke.
Ti tudi poberejo kovine
in pustijo za seboj t.i. ostalino -- smeti --
kar je zelo zapletena mešanica materialov,
a predvsem gre za plastiko.
Izločimo stvari, ki niso plastika,
denimo ostanke kovin, obloge, peno, gumo,
les, steklo, papir, da ne naštevam naprej.
Včasih na žalost celo kakšno poginulo žival.
To gre v prvi del postopka, ki je bolj podoben tradicionalni reciklaži.
Material presejemo, uporabljamo magnete,
uporabljamo klasifikacijo z zrakom.
Na tej točki izgleda kot Čarli in tovarna čokolade.
Na koncu tega postopka pridemo do skupka mešane plastike:
veliko različnih vrst plastike
in veliko različnih stopen plastike.
Temu sledi bolj prefinjen del postopka
in resnično trdo delo, večstopenjski postopek separacije, se začne.
Platiko zmeljemo na velikost nohta na mezincu.
Uporabljamo visoko avtomatiziran postopek
sortiranja plastike,
ne samo glede na vrsto, pač pa tudi glede na stopnjo.
Na koncu postopka pridobimo
majhne plastične kosmiče:
en tip, ena stopnja.
Nato material sortiramo z optičnim pristopom.
Zmešamo ga v 25.000 kilogramskem silosu.
Material potisnemo v tlačilko, kjer ga stalimo,
potisnemo skozi majhne luknje
in napravimo špagetom podobne plastične niti.
Nato jih razrežemo
v tako imenovane pelete.
In to postane valuta industrije plastike.
To je enak material
kot bi ga dobili iz nafte.
In danes
ga proizvajamo iz starih stvari
in tako iz njega nastajajo nove.
(Aplavz)
Torej, namesto da bi vaši predmeti končali
na kakšnem pobočju kake države v razvoju
ali pa dobesedno izginili v dimu,
jih lahko najdete
na svoji pisalni mizi v novih izdelkih
v svoji pisarni
ali pa pri vas doma.
In to je samo nekaj primerov
podjetij, ki kupujejo našo plastiko
ter nadomeščajo novo plastiko
pri izdelavi svojih artiklov.
Zato upam, da sem spremenil vaš pogled
na vsaj nekaj stvari v vašem življenju.
Navdih smo vzeli pri materi naravi.
Mati narava vrže stran zelo malo,
temveč praktično vse ponovno uporabi.
In upam, da boste nase nehali gledati kot na potrošnika --
to oznako sem vse svoje življenje sovražil --
in razmišljali o sebi kot uporabniku virov v določeni obliki,
dokler jih ne bo nekdo preoblikoval v drugo obliko,
za kasnejšo uporabo.
In končno upam, da se strinjate,
da malce spremenimo zadnje otroško pravilo,
v: "Če je zlomljeno, je moje."
Hvala za vašo pozornost.
(Aplavz)