Jeg er en søppelmann.
Det er kanskje interessant at jeg ble en søppelmann
for jeg absolutt hater avfall.
Jeg håper at i løpet av 10 minutter
så kan jeg forandre hvordan dere tenker
om mange ting i livene deres.
Jeg vil gjerne starte ved begynnelsen.
Tenk tilbake til deres barndom.
Hvordan så dere på ting i livet deres?
Kanskje som disse småbarnsreglene:
Det er mitt hvis jeg så det først.
Hele haugen er min hvis jeg bygger noe.
Jo mer ting som er mine, jo bedre er det.
Og selvfølgelig: det er ditt hvis det er ødelagt.
(Latter)
Etter 20 år i resirkuleringsindustrien
har det blitt klart for meg
at vi ikke alltid forlater småbarnsreglene
når vi blir voksne.
Hvorfor har jeg det perspektivet?
Fordi hver eneste dag
på våre resirkuleringsanlegg rundt i verden
håndterer vi nesten 500 tonn
av ting som folk kaster.
Dette høres ut som mange ting,
men det er en dråpe i havet av holdbare varer
som kastes hvert eneste år verden rundt -
mindre enn én prosent.
FN anslår faktisk at
om lag 40 millioner tonn
av elektronisk avfall
som kastes hvert eneste år verden rundt -
dette er en av avfallsstrømmens raskest økende del.
Inkludert andre holdbare varer slik som biler osv.
er antallet mer enn doblet.
Og selvfølgelig, jo mer utviklet landet er,
jo større er disse fjellene.
Når man ser disse fjellene
tenker de fleste på avfall.
Vi ser gruver over bakken.
Vi ser gruver fordi det er mange verdifulle råvarer
som ble brukt for å lage tingene i første omgang.
Og det blir stadig viktigere
å finne ut hvordan disse råvarene kan utvinnes
fra disse svært kompliserte avfallsstrømmene.
Hele uken på TED har vi hørt at
verden blir et mindre sted med mer mennesker
som vil ha mer og mer ting.
De vil ha lekene og verktøyene
som mange av oss tar for gitt.
Hva brukes til å lage de lekene og verktøyene
som vi bruker hver eneste dag?
Stort sett er det mange typer plast og metaller.
Metallene får vi vanligvis
fra malm som vi utvinner
i gruver som stadig blir bredere
og stadig dypere, rundt i verden.
Og plasten får vi fra olje
som utvinnes fra mer avsidesliggende steder
der vi borer stadig dypere brønner.
Disse handlingene har
betydelige økonomiske og miljømessige konsekvenser
som vi begynner å se allerede i dag.
Men vi begynner å gjenvinne varer fra våre gamle ting
og resirkulere våre gamle ting,
særlig i områder slik som Europa
som har etablert resirkuleringspolitikk
som krever at ting blir resirkulert
på en ansvarlig måte.
Mesteparten som utvinnes fra våre gamle ting,
dersom det skal resirkuleres, er metall.
For å sette det i perspektiv -
med stål som et eksempel på metall
fordi det er det vanligste metallet -
hvis deres ting resirkuleres,
vil antageligvis over 90 prosent av metallene
gjenvinnes og gjenbrukes til et annet formål.
For plast er det helt annerledes:
mindre enn 10 prosent gjenvinnes.
Egentlig er det mer rundt 5 prosent.
Mesteparten forbrennes eller blir deponert.
De fleste tror dette er fordi plast er et kaste-materiale
som er lite verdt.
Faktisk er plast flere ganger mer verdifullt enn stål.
Mer plast produseres og forbrukes
verden rundt, målt i volum,
enn stål, hvert år.
Hvorfor er da ikke et så rikelig og verdifullt materiale
gjenvunnet i samme grad
som mindre verdifulle materialer?
Det er hovedsakelig fordi
metall resirkuleres veldig lett
fra andre materialer og fra hverandre.
De har forskjellige tettheter.
De har forskjellige elektroniske og magnetiske egenskaper.
Og de har til og med forskjellige farger.
Derfor er det lett for mennesker eller maskiner
å skille disse metallene
fra hverandre og fra andre materialer.
Plast har overlappende tettheter over et smalt område.
De har enten identiske eller veldig like
elektroniske og magnetiske egenskaper.
All plast kan ha alle fargene,
som dere kanskje allerede vet.
Tradisjonelle måter å skille materialer
fungerer rett og slett ikke på plast.
At metall resirkuleres så lett av mennesker fører også til at
mange ting fra den industrielle verden -
og dessverre spesielt fra USA
hvor vi ikke har noe etablert resirkuleringspolitikk -
ender opp i utviklingsland
for rimelig resirkulering.
For bare en dollar per dag plukker folk gjennom våre ting.
De utvinner det de kan, nemlig metall -
slik som kretskort osv. -
og etterlater seg det de ikke kan gjenvinne,
nemlig plast.
Eller så brenner de plast for å få metallene
i brennehus som dere ser her.
Og de utvinner metallene for hånd.
Mens dette kan være en billig løsning,
er dette ikke en miljøvennlig
eller en helse- og sikkerhetsmessig løsning.
Jeg kaller dette miljø arbitrasje.
Det er ikke rettferdig, trygt
eller bærekraftig.
Fordi plast er så rikelig -
og forresten,
fører selvsagt ikke de andre metodene til gjenvinning av plast -
men folk prøver jo å gjenvinne plasten.
Dette er kun ett eksempel.
Dette er et bilde jeg tok stående på taket
til en av verdens største slummer i Mumbai, India.
De lagrer plasten på takene.
De tar dem med ned til små verksteder slik som disse,
og folk prøver hardt å skille plasten
etter farge, form, hvordan de føles -
etter enhver teknikk de kjenner til.
Av og til tyr de til den såkalte "brenn og snus" teknikken
der de brenner plasten og lukter på røyken
for å prøve og avgjøre plast typen.
Ingen av disse teknikkene fører til resirkulering
i noen betydelig grad.
Og forresten,
ikke prøv dette hjemme.
Hva skal vi gjøre da med dette romalder materialet,
eller det som ble kalt romalder materiale tidligere, denne plasten?
Jeg mener bestemt at den er for verdifull og for rikelig
til å settes tilbake til jorden
eller iallefall til å gå opp i røyk.
For omkring 20 år siden begynte jeg å eksperimentere,
å forsøke og finne ut hvordan man kan skille
disse veldig like materialene fra hverandre,
Til slutt vervet jeg mange venner
fra gruvedrift faktisk, og plastverden,
og vi besøkte gruvedrifts laboratorier verden rundt.
Tross alt driver vi med gruvedrift over bakken.
Og til slutt knakk vi koden.
Dette er resirkuleringens siste grenseland.
Det er det siste store materialet
til å gjenvinnes i en betydelig grad på jorden.
Og vi fant endelig ut hvordan vi kan gjøre det.
I prosessen begynte vi å gjenskape
måten plastindustrien lager plast.
Den tradisjonelle måten å lage plast
er med olje eller petrokjemi.
Man bryter ned molekylene, kombinerer dem på nytt på bestemte måter,
for å lage all den vidunderlige plasten som vi bruker hver dag.
Vi sa at det må være en mer bærekraftig måte å lage plast.
Og ikke bare bærekraftig fra et miljø-standpunkt,
men også fra et økonomisk standpunkt.
Et godt utgangspunkt er avfall.
Det koster ikke så mye som olje,
og det er lett tilgjengelig,
som jeg håper dere har sett fra bildene.
Og fordi vi ikke bryter ned plasten til molekyler
og kombinerer dem på nytt,
bruker vi en gruve tilnærming for å utvinne materialene.
Vi har vesentlige lavere kapitalkostnader
med vårt anleggsutstyr.
Vi har enorme energiinnsparinger.
Jeg vet ikke hvor mange andre prosjekter som nå
kan spare 80 til 90 prosent energi
sammenlignet med å lage noe på den tradisjonelle måten.
Istedet for å bruke flere hundre millioner dollar
for å bygge et kjemisk anlegg
som alltid kommer til å lage kun én type plast,
kan våre anlegg lage hvilken som helst type plast.
Og vi erstatter
plasten som er laget av petrokjemi.
Våre kunder drar nytte av
store CO2 besparelser.
De får sluttet sirkelen med sine produkter.
Og de får lage mer bærekraftige produkter.
På den korte tiden jeg har
vil jeg gi dere en idé om hvordan vi gjør dette.
Det starter med metall-resirkuleringsanlegg som makulerer våre ting til små biter.
De gjenvinner metallene
og etterlater såkalte makuleringsrester - deres avfall -
en kompleks blanding av materialer,
men hovedsakelig plast.
Vi tar ut tingene som ikke er plast,
slik som metallene som glapp unna, tepper, skum, gummi,
treverk, glass, papir - hva som helst.
Av og til også et dødt dyr, dessverre.
Da går det inn til den første delen av prosessen her, som er mer som vanlig resirkulering.
Vi siler ut materialet, vi bruker magneter,
vi bruker luftseparering.
Det ser for tiden ut som Willy Wonkas fabrikk.
Til slutt får vi et blandet plastkompositt:
mange forskjellige typer plast
og grader av plast.
Dette går inn til den mer sofistikerte delen av prosessen,
og der begynner det harde arbeidet - en separasjonsprosess i flere steg.
Vi sliper plasten ned til størrelsen av en liten fingernegl.
Vi bruker en svært automatisert prosess
for å sortere plasten,
ikke bare etter type, men også etter grad.
Fra den delen av prosessen
kommer små flak av plast:
én type, én grad.
Deretter bruker vi optisk sortering for å fargesortere materialet.
Vi blander det i 20 tonns blandings-siloer.
Vi presser materialet til ekstruderingsmaskiner der vi smelter det,
presser det gjennom små form-hull,
lager spaghetti-lignende plast tråder.
Vi kutter disse trådene
til det vi kaller pellets.
Og dette blir valutaen i plastindustrien.
Dette er det samme materialet
som man får fra olje.
Og i dag
produserer vi det fra deres gamle ting,
og det kommer tilbake inn til deres nye ting.
(Applaus)
Så nå istedet for at deres ting ender opp
på en haug i et utviklingsland
eller bokstavelig talt går opp i røyk
kan man finne sine gamle ting
tilbake på skrivebordet i nye produkter,
på kontoret,
eller tilbake i arbeid i huset deres.
Disse er bare noen eksempler på
selskaper som kjøper vår plast,
som erstatter sin jomfru-plast,
for å lage sine egne produkter.
Jeg håper jeg har forandret måten dere ser på
i hvert fall noen ting i livene deres.
Vi fikk våre ledetråder fra moder jord.
Moder jord sløser veldig lite,
og gjenbruker nærmest alt.
Jeg håper at dere slutter å se dere selv som forbrukere -
dette stempelet har jeg hatet hele livet -
og istedet tenker på dere selv som brukere av ressurser i en form,
inntil de kan bli forvandlet til en annen form
for å bli brukt senere.
Og til slutt håper jeg at dere er enige med meg
i å endre den siste småbarnsregelen litt:
"Hvis det er ødelagt, er det mine ting."
Takk for oppmerksomheten.
(Applaus)