Olen jätemiehiä.
Teitä voi kiinnostaa, että minusta tuli roskien keräilijä,
koska kerta kaikkiaan vihaan jätteitä.
Toivottavasti seuraavat 10 minuuttia
muuttavat suhtautumistanne
moniin tavaroihinne.
Lähden liikkeelle ihan alusta.
Muistele lapsuuttasi.
Mitä ajattelit tavaroistasi?
Ehkäpä naperosääntöjen mukaan:
Tavara on minun, jos näin sen ensiksi.
Koko läjä on minun, jos rakentelen jotakin.
Mitä enemmän tavaraa minulla on, sitä parempi.
Jos tavara on rikki, se on tietenkin sinun kamaasi.
(Naurua)
Oltuani noin 20 vuotta kierrätysalalla,
minulle on tullut melko selväksi,
että saatamme noudattaa naperosääntöjä
aikuisinakin.
Haluan perustella näkemystäni.
Joka ainoa päivä
kierrätyslaitoksissamme kaikkialla maailmassa
käsittelemme noin puoli miljoonaa kiloa
ihmisten hylkäämiä tavaroita.
Puoli miljoonaa kiloa päivässä tuntuu paljolta,
mutta se on pikku pisara kestohyödykkeistä,
jotka heitetään pois joka ainoa vuosi kaikkialla maailmassa --
reilusti alle yksi prosentti.
Itse asiassa YK arvioi,
että koko maailmassa noin 40 miljardia kiloa
elektroniikkajätettä
hylätään joka ainoa vuosi --
se on jätevirtamme nopeimmin kasvavia puroja.
Autot ja muut kestohyödykkeet mukaan lukien
määrä reilusti kaksinkertaistuu.
Tietenkin, mitä kehittyneempi maa,
sitä suuremmat vuoret.
Vuoret nähdessään
useimmat pitävät niitä jätteinä.
Meille ne ovat maanpäällisiä kaivoksia.
Näemme ne kaivoksina, koska paljon arvokkaita raaka-aineita kului
kaiken tuon tavaramäärän valmistamiseen.
On käymässä yhä tärkeämmäksi selvittää,
miten nuo raaka-aineet erotellaan
äärimmäisen kirjavista jätevirroista.
Kuten olemme täällä koko viikon kuulleet,
maailma on käymässä pienemmäksi useampien ihmisten
halutessa yhä enemmän tavaraa.
He haluavat tietenkin samat lelut ja työkalut,
joita monet meistä pitävät selviönä.
Mistä valmistetaan ne lelut ja kalut,
joita käytämme joka ainoa päivä?
Enimmäkseen monenlaisista muoveista ja metalleista.
Metallit saadaan tyypillisesti
malmia louhimalla
aina vain suuremmista ja syvemmistä kaivoksista
ympäri maailmaa.
Öljyä, josta muovit saadaan,
etsitään yhä syrjempää
ja poraamme yhä syvempään.
Näillä toimilla on
merkittäviä talous- ja ympäristövaikutuksia,
jotka tätä nykyä alkavat jo näkyä.
Hyvä uutinen on se, että käytetyistä tavaroista aletaan ottaa talteen
materiaaleja kierrätettäviksi,
erityisesti Euroopan kaltaisilla alueilla,
joilla on kierrätyksen pelisäännöt,
jotka vaativat tavaran vastuullista
kierrättämistä.
Suurin osa loppuunkäytetyistä tavaroista
saatavasta kierrätysmateriaalista on metalleja.
Havainnollistaakseni asiaa --
käytän terästä edustamaan metalleja,
koska se on yleisin metalli --
jos tavara on kierrätettävissä,
luultavasti yli 90% metalleista
saadaan takaisin ja uusiokäyttöön.
Päinvastoin kuin muovit:
kiertoon palautuu reilusti alle 10%.
Pikemminkin viitisen prosenttia.
Suurin osa poltetaan tai ajetaan kaatopaikalle.
Useimmista tämä johtuu siitä, että muovit ovat
arvotonta kertakäyttömateriaalia.
Tosiasiassa muovi on monta kertaa terästä arvokkaampaa.
Muovia tuotetaan ja kulutetaan maailmassa
joka vuosi enemmän
kuin terästä.
Miksi tätä runsasta ja arvokasta materiaalia
ei korjata talteen läheskään niin paljon kuin
arvottomampia aineksia?
Enimmäkseen siksi,
että metalleja on helppo erotella kierrätykseen
muista materiaaleista ja toisistaan.
Metallien tiheys vaihtelee jyrkästi.
Niillä on erilaiset sähköiset ja magneettiset ominaisuudet.
Ne ovat jopa erivärisiä.
Joko ihmisten tai koneiden on hyvin helppo
erotella metallit
toisistaan ja muista materiaaleista.
Muovien tiheydet vaihtelevat vähän ja menevät osin päällekkäin.
Niillä on joko samanlaiset tai hyvin samankaltaiset
sähköiset ja magneettiset ominaisuudet.
Muovit voivat olla mitä väriä hyvänsä,
kuten kaikki varmasti tietävät.
Materiaalien perinteiset erottelutavat
eivät yksinkertaisesti sovellu muoveille.
Toinen seuraus metallien helposta kierrätyksestä ihmisvoimin
on se, että monet teollisen maailman tavaroista --
ikävä kyllä erityisesti Yhdysvalloista,
missä ei ole voimassa kierrätysohjelmaa kuten Euroopassa --
päätyvät kehitysmaihin
halpakierrätykseen.
Jopa dollarin päiväpalkalla ihmiset penkovat tavaroitamme.
He poimivat sen mitä voivat, enimmäkseen metallit --
piirilevyt yms. --
jättäen jäljelle sen, mitä eivät pysty erottelemaan,
taas enimmäkseen muoveja.
Päästäkseen käsiksi metalleihin he polttavat muovit
tällaisissa pajoissa.
He erottelevat metallit käsin.
Vaikka tämä ratkaisu saattaa olla taloudellisesti halpa,
se ei varmasti ole edullinen ympäristön
tai ihmisten terveyden ja turvallisuuden kannalta.
Se on ympäristöpoliittinen välistäveto.
Se ei ole rehellistä, turvallista
tai kestävää.
Koska muovia on ylen määrin --
ja muut menetelmät eivät
selvästikään johda muovien hyödyntämiseen --
mutta ihmiset yrittävät kierrättää muovia.
Vain yksi esimerkki.
Tämän kuvan otin katolta Intian Mumbaissa,
yhdessä maailman suurimmista slummeista.
Muovit varastoidaan katoille.
Ne tuodaan sisälle pieniin nyrkkipajoihin,
missä ihmiset tekevät kaikkensa erotellakseen muovit
värin, muodon, näppituntuman
tai minkä tahansa tekniikan avulla.
Joskus he turvautuvat "polta ja nuuhki" -tekniikkaan,
jossa muovia poltetaan ja huuruja haistellaan
muovityypin selvittämiseksi.
Millään näistä keinoista ei päästä mihinkään merkittävään
kierrätystulokseen.
Muuten,
älkää kokeilko tätä tekniikkaa kotona.
Mitä tehdä tälle avaruusajan materiaalille,
kuten muovia oli aiemmin tapana kutsua?
Se on ihan liian arvokasta, ja sitä on ihan liian paljon
maahan upotettavaksi,
tai ainakaan savuna ilmaan päästettäväksi.
Noin 20 vuotta sitten aloin tosiaan puuhastella autotallissani
pyrkiessäni selvittämään, miten erottaa
toisistaan nämä hyvin samankaltaiset materiaalit,
ja lopulta käännyin monien ystävieni puoleen,
jotka toimivat oikeastaan kaivos- ja muovialalla,
ja aloimme kierrellä kaivoslaboratorioissa kaikkialla maailmassa.
Loppujen lopuksi harjoitamme maanpäällistä kaivostoimintaa.
Lopulta mursimme koodin,
kierrätyksen viimeisen raja-aidan.
Muovi on viimeinen tärkeä
ja määrältään merkittävä kierrätysmateriaali.
Lopulta selvitimme, miten se tehdään.
Matkan varrella aloimme uudistaa
muoviteollisuuden valmistusmenetelmiä.
Perinteisesti muovit valmistetaan
öljystä tai petrokemikaaleista.
Molekyylit puretaan ja yhdistellään uudelleen hyvin erityisin tavoin,
jotta saadaan kaikkia ihmeellisiä muoveja jokapäiväiseen käyttöön.
Mielestämme oli oltava kestävämpi tapa valmistaa muovia.
Eikä ainoastaan ympäristöllisesti,
vaan myös taloudellisesti kestävä.
Jätteestä on hyvä aloittaa.
Se on taatusti halvempaa kuin öljy,
ja sitä on runsaasti,
kuten kuvat toivottavasti ovat kertoneet.
Emme hajota muovia molekyyleiksi
ja yhdistä niitä uudelleen,
vaan käytämme kaivostekniikkaa materiaalien erotteluun.
Sijoitamme merkittävästi vähemmän pääomaa
laitoksemme välineistöön.
Säästämme valtavasti energiaa.
En tiedä, kuinka moni projekti planeetallamme
voi säästää 80 - 90 % energiaa
perinteiseen valmistustapaan verrattuna.
Sen sijaan, että upottaisimme satoja miljoonia dollareita
kemialliseen laitokseen,
joka valmistaa vain yhtä muovityyppiä koko olemassaolonsa aikana,
laitoksemme voivat tehdä mitä tahansa muovia, jota sinne syötämme.
Pystymme korvaamaan
petrokemikaaleista tehdyn muovin.
Asiakkaamme saavat
valtavia CO2-säästöjä.
Heidän tuotteensa sulkevat tuotantoympyrän.
He pystyvät valmistamaan ympäristöä säästäviä tuotteita.
Lopuksi haluan antaa hieman tuntumaa
toimintamenetelmistämme.
Aluksi metallien kierrättäjät silppuavat aineksen hyvin pieniksi paloiksi.
He hyödyntävät metallit
jättäen jäljelle ns. silppurijäännöksen -- oman jätteensä --
hyvin monenkirjavan materiaaliseoksen,
vaikkakin enimmäkseen muovia.
Me poistamme sen, mikä ei ole muovia,
kuten huomaamatta jääneen metallin, mattokudoksen, vaahdon, kumin,
puun, lasin, paperin, ihan minkä hyvänsä.
Valitettavasti joskus myös kuolleen eläimen.
Tässä ollaan prosessin ensimmäisessä, perinteistä kierrätystä muistuttavassa vaiheessa.
Seulomme materiaalia, käytämme magneetteja
ja paine-erottelua.
Tässä vaiheessa näkymä on kuin Willy Wonkan tehtaalta.
Tämän prosession lopussa jäljelle jää sekalainen muoviseos:
monta erilaista muovityyppiä
ja -laatua.
Ne siirtyvät prosessin hienostuneempaan osaan,
ja todella vaikea työ, monivaiheinen erotteluprosessi, alkaa.
Jauhamme muovin pikkusormen kynnen kokoisiksi paloiksi.
Käytämme hyvin automatisoitua prosessia
muovien lajitteluun,
ei vain tyypin, vaan myös laadun mukaan.
Prosessin loppupäästä
tulevat pienet muovihiutaleet:
yhtä tyyppiä, yhtä laatua.
Materiaalin värierotteluun käytämme optista lajittelua.
Sekoitamme sen yli 20 000 kg:n siiloissa.
Materiaali työnnetään ruiskupuristimiin sulatettavaksi,
sitten pienten valuaukkojen läpi
spagettia muistuttaviksi muovinauhoiksi.
Nauhat pilkotaan
niin kutsutuiksi pelleteiksi.
Siitä syntyy muoviteollisuuden pelimerkkejä.
Tätä samaa materiaalia
saataisiin öljystä.
Tällä hetkellä
sitä tuotetaan ihmisten vanhoista tavaroista,
ja se päätyy suoraan uusiin tavaroihin.
(Suosionosoituksia)
Sen sijaan, että vanhat tavarat päätyisivät
mäenrinteeseen johonkin kehitysmaahan
tai kirjaimellisesti savuna ilmaan,
vanhat tavarat siirtyvät
uusina tuotteina työpöydälle,
toimistoon
tai kotitöihin.
Nämä ovat vain muutamia esimerkkejä
yhtiöistä, jotka ostavat muoviamme
ja korvaavat perinteisen muovin
uusien tuotteiden valmistamisessa.
Toivon muuttaneeni käsitystänne ainakin
joistakin tavaroista.
Me otimme oppia luontoäidiltä.
Luontoäiti haaskaa hyvin vähän,
käyttää uudelleen lähes kaiken.
Toivon, ettette enää pidä itseänne kuluttajana --
Sitä nimitystä olen inhonnut koko elämäni --
vaan luonnonvarojen yhden muodon käyttäjänä,
ennen sen muuttamista toiseen muotoon
myöhempään uusiokäyttöön.
Lopuksi toivon, että haluaisitte minun laillani
muuttaa viimeistä naperosääntöä himpun verran:
"Jos se on rikki, se on minun tavaraani."
Kiitos ajastanne.
(Suosionosoituksia)