Аз съм боклуджия.
И може би ще е интресно да спомена, че станах болкуджия,
защото абсолютно ненавиждам боклука.
Надявам се, че в следващите десет минути
ще променя представата ви
за много от вещите във вашия живот.
И искам да започна от самото начало.
Спомнете си времето, когато сте били деца.
Как сте гледали на вещите във вашия живот?
Вероятно сте следвали следните детски правила:
Това е мое щом съм го видял пръв.
Цялата купчина е моя, ако строя нещо.
Колкото повече неща са мои, толкова по-добре.
И, разбира се, това е твое ... ако е счупено.
(Смях)
След като прекарах вече около 20 години в преработвателната промишленост,
започна да ми става ясно,
че не винаги изоставяме тези детски правила
докато порастваме големи.
И позволете да ви споделя защо поддържам тази гледна точка.
Защото всеки един ден
в нашите преработвателни станции по света
обработваме около един милион фунта (450 000 килограма)
изхвърлени предмети.
И един милион фунта звучи много,
но всъщност е само малка част от предметите с голяма трайност,
които се изхвърлят по света всяка година --
доста по-малко от един процент.
Всъщност, Обединените Нации изчисляват,
че около 85 милиарда фунта (38,5 милиарда килограма) на година
електронни отпадъци
се изхвърлят по света всяка една година --
и това е една от най-бързо растящите части на нашия поток от отпадъци.
И ако добавите други предмети с голяма трайност като автомобили и прочее,
броят на отпадъците нараства повече от двойно.
И, разбира се, колкото по-развита е страната,
толкова по-големи са тези купчини.
Когато видят тези камари
повечето хора ги мислят за боклук.
Ние обаче виждаме в тях надземни рудници.
И виждаме рудници, защото голямо количество ценни суровини
всъщност са използвани за направата на всички тези предмети.
И става все по-наложително
да разберем как да извличаме тези суровини
от тези изключително сложни потоци от отпадъци.
Защото, както слушаме цяла седмица на ТЕD,
светът стаава все по-малък, а има все повече хора,
които искат все повече неща.
И разбира се, искат играчките и приспособленията,
които много от нас взимат наготово.
А какво е необходимо за направата на тези играчки и приспособления,
които използваме всеки ден?
В основата са най-вече много видове пластмаси и много видове метали.
Металите по принцип получаваме
от рудата, която добиваме
от все по-разрастващите се
и все по-задълбочаващите се рудници по света.
А пластмасите получаваме от нефта,
който извличаме от все по-далечни
и по-дълбоки кладенци.
И тези практики носят
значителни икономически и екологични последствия,
които вече започваме да наблюдаваме.
Добрата новина е, че започваме да възстановяваме материали от нашите стари вещи
и да рециклираме нашите стари предмети,
особено в райони като тук, в Европа,
където има въведена политика за преработването,
която изисква боклуците да бъдат преработвани
по отговорен начин.
Най-голяма част от това, което се извлича от хвърлените вещи,
ако те стигнат до преработвателната станция, са металите.
За да илюстрирам --
и тук използвам стоманата като представител на металите,
защото е най-разпространеният метал --
ако вещите ви бъдат преработени,
вероятно над 90 процента от металите в тях
ще бъдат възстановени и използвани отново с други цели.
Пластмасите са съвсем друга история:
по-малко от 10 процента биват възстановени.
Всъщност, по-скоро 5 процента.
По-голямата част се изгарят или заравят.
Повечето хора мислят, че това се прави, защото пластмасата е материал за еднократна употреба,
който има малка стойност.
Но всъщност, пласатмасите са няколко пъти по-ценни от стоманата.
Също, всяка година по света
се произвеждат и използват като количество
повече пластмаси, отколкото стомана.
Тогава защо такъв обилен и ценен материал
се възстановява в степен далеч по-малка от тази
на един по-малко ценен материал?
Така е, главно защото
металите лесно се преработват
от други материали и един от друг.
Имат много различни плътности.
Имат различни електрически и магнитни свойства.
А също имат и различни цветове.
Затова е много лесно и за машините, и за хората
да разделят тези метали
един от друг, и от други материали.
Пластмасите имат препокриващи се плътности разположени в много малък диапазон.
Имат еднакви или много близки
електрически и магнитни свойства.
Също така, както вероятно сами знаете,
всеки един вид пластмаса може да е всякакъв цвят.
Значи традиционните методи за разделяне на материали
просто не могат да се прилагат за пластмасите.
Друго последствие от факта, че металите лесно се преработват от хората е
че много от нашите вещи от развития свят --
и за жалост, особено от САЩ,
където нямаме въведена политика за преработване като в Европа --
се озовават в развиващите се страни,
за да бъдат преработвани евтино.
За нищожния долар на ден, хората ровят из нашите вещи,
изваждат каквото могат, най-вече металите --
платки и т.н. --
и оставят това, което не могат да отделят,
а именно, пластмасите.
В други случаи изгарят пластмасата, за да се доберат до метала
в пещи като тези, които виждате.
И после извличат металите на ръка.
Докато това сигурно е най-евтиното решение,
със сигурност не е най-екологичното
или най-безопасното решение.
Аз наричам това екологичен арбитраж.
И това не е справедливо, не е безопасно
и не е природосъобразно.
И така, понеже пластмасите са толкова изобилни --
и между другото
споменатите методи не водят до преработване на пластмасата, очевидно --
но хората все пак се опитват да възстановят пластмасите.
Това е само един пример.
Това е снимка, която направих от покрива
на един от най-големите и най-бедни квартали в света в Мумбай, Индия.
Там държат пластмасите по покривите,
после ги свалят в малки работилници като тези,
където хората най-старателно се опитват да разделят пластмасите
по цвят, по форма, по повърхност,
по всеки един начин, който могат.
И понякога прибягват до т.нар. метод "изгори и помириши",
където изгарят пластмасата и миришат пушека,
за да определят какъв вид е пластмасата.
Нито един от тези методи не води до преработването на каквото и да е значително количество
по какъвто и да е начин.
И между другото,
моля ви, не пробвайте този метод вкъщи.
Тогава какво да правим с този материал от космическата епоха,
или поне това, което наричахме материал от космическата епоха, тези пластмаси?
Аз вярвам, че е твърде ценен и твърде изобилен,
за да бъде заравян в земята
или пък изгарян.
Затова преди 20 години, буквално започнах да човъркам в гаража си,
опитвайки се да измисля как да разделя
тези така подобни материали един от друг,
и в последствие привлякох много приятели
в света на рудодобива на практика и в света на пластмасите,
и започнахме да обикаляме лабораториите за добив на полезни изкопаеми по света.
Защото, в крайна сметка, ние се занимаваме с надземни рудници.
И най-накрая разбихме кода.
Това е крайният предел на преработвателната индустрия.
Това е последният основен материал на Земята,
който ще бъде възстановен в значителна степен.
И ние най-накрая открихме как да го правим.
И в процеса, започнахме да пресъздаваме
метода, по който традиционните производители правят ппластмаса.
Традиционният начин за производство на пластмаса
е от нефт или нефтопродукти.
Молекулите се разбиват и рекомбинират по специални начини,
за да се направят всички тези прекрасни пластмаси, които ползваме всеки ден.
Ние си казахме, че трябва да има по-устойчив начин да се произвежда пластмаса.
И то не само от екологична гледна точка,
но и от икономическа гледна точка.
Добро начало е да използваме отпадъците.
Със сигурност не струват колкото нефта,
и са изобилни,
както надявам се сте се уверили от снимките.
И понеже не разграждаме пласмасите до молекули,
които после да рекомбинираме,
ние използваме рудодобивен подход за извличане на материали.
Съответно, имаме значително по-ниски разходи
за съоръжения и оборудване.
Правим огромни енергийни спестявания.
И не знам колко проекта на планетата в този момент
могат да спестят 80 до 90 процента от енергията,
използвана за производство по стандартните методи.
И вместо да изсипем няколкостотин милиона долара
за построяването на химично предприятие,
което ще произвежда само един вид пластмаса през целия си живот,
нашите предприятия могат да произведат какъвто тип пластмаса ги захраним.
И така създаваме заместител
на пластмасата, произвеждана от нефтопродукти.
Клиентите ни се наслаждават на
огромни СО2 спестявания и
постигат затворен цикъл на производство,
а също и произвеждат по-устойчиви продукти.
В краткото време, което ми остава,
искам да хвърля малко светлина върху начина, по който правим всичко това.
Започва се с металните преработватели, които надробяват отпадъците ни на много малко части.
Те отделят металите
и оставят т. нар. стружкови остатъци -- това е техният отпадък --
сложна смесица от материали,
но най-вече пластмаси.
Ние махаме частите, които не са пластмаса,
като пропуснати метали, постелки, дунапрен, гума,
дърво, стъкло, хартия, какво ли не.
Понякога дори и умряло животно, за жалост.
Това, което остава минава през първата част на процеса, която наподобява традиционното рециклиране.
Тук отсяваме материалите, използваме магнити и
въздушна класификация.
На този етап изглежда като фабриката на Уили Уонка.
В края на този процес получаваме сложен пластмасов композит:
много различни видове пластмаси
и много различни по качество пластмаси.
Този композит преминава към по-сложната част от процеса,
където започва тежкия, многостъпков процес на разделяне.
Ние смиламе пластмасата на частици, големи колкото нокъта на кутрето ви.
Използваме процес с много висока степен на автоматизация,
за да сортираме тези пластмаси,
не само по вид, но и по качество.
И накрая получаваме
малки парченца пластмаса:
един вид, едно качество.
После, чрез оптично сортиране разделяме материала по цвят.
Смесваме го в 50 000-фунтови (20 000-килограмови) силози за смесване,
после го пускаме през екструдери, които го топят,
пускаме го през малки отвори
и получаваме спагетоподобни пластмасови ленти.
После нарязваме тези ленти
на пелети.
И тези пелети стават валутата на пластмасовата индустрия.
Това е същият материал,
който бихте получили от нефта.
И днес
ние го произвеждаме от вашите стари вещи,
и той отива обратно във вашите нови вещи.
(Аплодисменти)
И сега, вместо вещите ви да се озовават
на склон в някоя развиваща се страна
или буквално да се извисяват като пушек,
ще ги намерите
обратно на бюрото си в нови продукти,
в офиса ви,
или на работа обратно вкъщи.
И това са само няколко примера
за компании, които купуват нашите пластмаси,
вместо чиста пластмаса
за да произвеждат своите продукти.
Надявам се, че успях да променя представата ви
поне за някои от предметите, които ползвате.
Ние вземахме пример от майката природа.
Майката природа хаби много малко,
на практика употребява всичко наново.
И аз се надявам, че ще спрете да се възприемате като потребители --
това е категория, която съм мразил целия си живот --
и вместо това просто ще виждате потреблението като използване на ресурси в една форма,
докато бъдат преобразувани в друга форма
с друга употреба в бъдещето.
И най-накрая, надявам се ще се съгласите с мен,
нека променим последното детско правило само мъничко:
"Ако е счупено, значи е мое".
Благодаря ви за вниманието.
(Аплодисменти)