Az első kérdés:
Az USA-nak két felfedező programja van.
Az egyik a NASA, melynek küldetése, hogy felfedezze a világűrt,
a mennyországot, ahova, ha mázlink van, mindannyian el akarunk jutni.
Látják, van Szputnyikunk, Szaturnusz rakétánk,
meg egyéb űrkutató eszközeink.
Nos, van egy másik programunk is,
egy másik kormányzati intézmény keretein belül, az óceánkutatás.
NOAA-nak hívják, Nemzeti Óceán- és Légkörügyi Hivatal.
Az én kérdésem ez: vajon miért nem törődünk az óceánokkal?
Íme a magyarázat, illetve nem magyarázat, hanem hogy miért is teszem fel ezt a kérdést.
Ha összehasonlítjuk a NASA éves költségvetését, amit az egek felfedezésére fordít,
ez az egyéves összeg fedezné a NOAA költségvetését,
amellyel 1600 éven át kutathatná az óceánokat.
Miért? Miért felfelé nézünk? Mert ott van a mennyország?
A pokol meg idelent? Kulturális kérdés lenne?
Miért félnek az emberek az óceántól?
Vagy egyszerűen azt feltételezik, hogy az óceán csak egy sötét, nyomasztó vidék,
ahol semmi érdekes nincs?
Elviszem önöket egy 16 perces utazásra bolygónk 72%-án, úgyhogy csatolják be az öveiket.
Oké. Most pedig
lemerülök Önökkel az én világomba.
És megkísérlem, remélem sikerül, elmagyarázni a következőket.
Felsorolom, miket, hátha közben elfelejtem.
Semmi, amit most bemutatok Önöknek,
nem szerepelt a tankönyveimben, mikor iskolába jártam.
Sőt mi több, még a főiskolai jegyzeteimben sem.
Geofizikus vagyok, és a földttan könyveimben is, hallgató koromban,
a rossz választ kellett bejelölnöm, hogy jó jegyet kapjak.
Gúnyolódtunk a kontinensvándorlás elméletén, ezen akkoriban nevetni volt szokás.
Marshall Kay geoszinklinális elméletét tanultuk, ami egy nagy baromság.
A tudomány mai állása szerint, ez egy nagy baromság,
de akkor az volt a geológiai alaptörvény, a vertikális tektonika.
Bármilyen felfedezés, amibe belefutunk
az óceán felfedezése és kutatása során,
leginkább a véletlennek köszönhető.
A legtöbbjük véletlenül tett felfedezés.
Kerestünk valamit, és egészen mást találtunk.
És amiről beszélünk,
az mindössze egy futó pillantás egy százalékának tizedrésze, mivel ezidáig ennyit láttunk.
Készítettem egy ábrát.
Így nézne ki a Föld, ha levennénk róla a vizet.
Az a téves benyomásunk lehet, hogy ez egy térkép.
Pedig ez nem térkép.
Egy példánya kint van az irodámban,
és meg szoktam kérdezni az embereket, hogy szerintük miért vannak hegyek itt, ezen a területen,
és itt meg miért nincsenek. Azt mondják, "öö,
nem tudom." Aztán találgatnak,
"Esetleg egy óceáni törésöv van ott vagy hot spot?"
Nem, nem, az az egyetlen hely, ahol járt hajó.
A déli félteke legnagyobb része nincs felfedezve.
Több kutatóhajó járt arra
Cook kapitány idejében, mint manapság. Ez döbbenetes.
Jó. Tehát elmerülünk
bolygónk területének 72%-án, mert ugye
naivitás lenne azt hinnünk, hogy a húsvéti nyuszi
a kincseket csak a szárazföldön szórta el.
(Nevetés)
Nevetséges.
Mindig és állandóan zéró-összegű játékot játszunk,
tudják, itt nyerünk valamit, és azt valahonnan máshonnan vesszük el.
A gazdasági élet erősítésésben hiszek.
És annyi sok mindent veszni hagyunk, bolygónk 72%-át.
És ahogy majd később még rámutatok az előadás során,
az Amerikai Egyesült Államok területének 50%-a tenger alatt fekszik.
Országunk 50%-a, amelyet birtoklunk, ami a joghatóságunk alatt áll,
ahol jogunk van azt csinálni, amit akarunk, tenger alatt fekszik,
nekünk meg jobb térképeink vannak a Marsról, mint erről az 50%-ról.
Miért? Szóval. Felfedezéseim keservesen indultak.
Akkoriban -- igazából az első expedíciómon
17 évesen vettem részt. Az 49 éve volt.
Gyors matek, 66 éves vagyok. Egy Scripps hajón szálltam tengerre,
és majdnem elsüllyesztett minket egy óriási hullám,
de még túl fiatal voltam, hogy -- értik, szóval azt gondoltam, hogy ez nagyon király!
Szörföztem, úgyhogy azt gondoltam, "ú, ez milyen hihetetlen hullám!"
És majdnem elsüllyedt a hajónk. Én meg fellelkesültem,
és szerveztem az újabb és újabb expedíciókat. Az elmúlt 49 évben
körülbelül 120, 121-et és még mindig szervezem őket.
De a legelső időkben csak úgy jutottam le a tengerfenékre,
hogy bemásztam egy tengeralattjáróba, nagyon kicsi tengeralattjáróba,
és lemerültem a fenékig.
Egy sor különféle tengeralattjáróban merültem már.
Alvin, See Cliff, Cyana,
és minden fontosabb tengeralattjáróban, amink csak van, kb. nyolcféle.
Egy jobb napon négy vagy öt embert találunk
a Föld átlagmélységének szintjén --
úgy négy-öt embert abból a hánymilliárdból, amink van.
És hát nagyon nehéz oda lejutni, ha fizikailag le akarsz jutni.
De lelkes voltam, és a főiskolai éveim alatt
kezdett felvirágozni a lemeztektonika. Felismertük,
hogy a Föld leghatalmasabb hegységrendszere a tenger alatt húzódik.
Az óceánközépi hátság végighúzódik a Földön, mint a baseball-labda varrása.
Ez egy Mercator-vetületű térkép.
De ha területtartó vetületet néznénk,
látni lehetne, hogy az óceánközépi hátság
a teljes földfelszín 23%-át borítja.
Bolygónk felszínének majdnem negyede egyetlen hegységrendszer,
ahova nem jutottunk el, csak miután Neil Armstrong
és Buzz Aldrin már jártak a Holdon.
Már jártunk a Holdon, golfoztunk is ott,
még mielőtt eljutottunk volna saját bolygónk leghatalmasabb hegyvonulatára.
Nem kizárólag hatalmas, a Földet uraló méretei miatt érdekelt bennünket,
a kor földtudósait, ez a hegyvonulat,
hanem a Föld külső kérge kialakulásában betöltött szerepe miatt is.
Ugyanis az óceánközépi hátságok tengelyében található az a vonal,
amely mentén a nagy kőzetlemezek szétválnak.
És akárcsak az élő szervezet, ha valahol megszakad,
ott olvadt követ vérzik, ami feláramlik, hogy begyógyítsa a sebet,
az asztenoszférából, majd megkeményedik és új szövetet alkot, és oldalra elmozdul.
De eddig még senki nem ment le egészen
a teremtés határára, ahogy nevezzük --
a Hasadékvölgybe, míg egy hétfős csoportunk
be nem mászott a mi kis tengeralattjárónkba 1973, 1974 nyarán.
Mi voltunk az első emberi lények, akik bejutottak a Nagy-hasadékvölgybe.
Lementünk a Hasadékvölgybe.
Pontosan így néz ki, egy dologtól eltekintve -- koromsötét.
Koromsötét, mert
a fotonok nem tudnak lehatolni az óceán átlagmélységébe,
ami 3600 méter. A Hasadékvölgy átlagosan 2700 m mélységben van.
Bolygónk legnagyobb része nem érzi a Nap melegét.
Bolygónk legnagyobb része állandó sötétségben van.
És emiatt a mély tengerekben nincs fotoszintézis sem.
A fotoszintézis hiánya miatt pedig
nincs növényi élet, következésképp
nagyon csekély az állatvilág is ebben az alvilágban.
Legalábbis így gondoltuk. Kezdeti kutatásaink során
a teremtés határának felfedezésére összpontosítottunk,
a 66 ezer kilométer hosszan húzódó terület vulkáni tevékenységeit vizsgáltuk.
Ezen a 66 ezer kilométeren
több tízezer működő vulkán van.
Több tízezer működő vulkán.
Két nagyságrenddel több működő vulkán
van a tenger alatt, mint a szárazföldön.
Szóval, ez egy elképesztően aktív terület,
nem csak egy sötét, unalmas hely. Nagyon is élő vidék.
És itt szakad fel mindennek a kezdete is.
No de mi akkor egy konkrét tudományos kérdéssel foglalkoztunk épp.
Nem értettük, hogy lehet, hogy ez a hegység feszültség alatt van.
Lemeztektonikából azt tanultuk, hogy ha valahol lemezek összeütköznek,
érthető, azok egymásra torlódnak,
megvastagszik a kéreg, kiemelkedik a hegység.
Ezért találunk, tudják, kagylóhéjakat a Mount Everesten.
Nem özönvíz volt, a hegységgel emelkedtek fel oda.
Értettük a nyomás alatt lévő hegységeket,
de nem értettük, hogyan lehet egy hegységrendszerben széthúzó erejű feszültség.
Nem szabadna, hogy legyen. Egészen addig, míg egy kollégám azt mondta,
hogy szerinte olyan ez, mint egy hőhólyag, ami mintha az Óceánközépi-hátság
íve mentén hűlne. Menjünk, járjunk utána, gondoltuk.
Elvégeztünk rengetek hőpróbát. Minden egybevágott,
egyet kivéve, nevezetesen, hogy a tengely mentén nem találtunk hőt. Onnan hiányzott a hő.
Forró volt, de nem volt elég forró.
Felállítottunk több hipotézist:
kicsi zöld emberek vannak odalent, akik kilopják;
mindenfélét kitaláltunk.
De az egyetlen logikus magyarázatnak a hőforrások tűntek.
Valahol víz alatti forró hőforrásoknak kell lenniük.
Szerveztünk egy expedíciót a hiányzó hő felkutatására.
Végighaladtunk a hegyvonulat mentén,a Galapagos-hasadék környékén,
és bizony megtaláltuk a hiányzó hőt.
Hihetetlen volt. Ezek az óriási kémények, hatalmas óriási kémények.
Egészen a közelükbe mentünk a tengeralattjárónkkal.
Akartunk egy hőmérsékleti próbát csinálni, bedugtuk a mérőt,
megnéztük -- a műszer kiakadt.
A pilóta erre ezt a nagyszerű megfigyelést tette: ez forró.
(Nevetés)
Észrevettük, hogy a műszerünk ugyanolyan anyagból volt --
el is olvadhatott volna. De kiderült, hogy a valós hőmérséklet
343 Celsius-fok volt, ezen a hőmérsékleten az ólom is megolvad.
Így néz ki egy igazi, a Juan de Fuca-hátságon.
Amit itt látnak, az az óceán mélyéről feltörő kémiai anyagok alkotta
hihetetlen orgonasíp.
Amit ezen a képen látnak, az mind kereskedelmi jelentőségű:
réz, ólom, ezüst, cink és arany.
Azaz a húsvéti nyuszi valóban rejtett kincseket az óceán medrébe is,
hatalmas nehézfém lerakatok vannak itt,
amik ezekben a hegyvonulatokban találhatók.
Folyamatosan hatalmas érctelepeket fedezünk fel,
de ez mind eltörpül egy másik felfedezésünk mellett.
Gazdag élővilágot találtunk
egy olyan világban, ahol az nem is szabadna, hogy létezzen. Óriás csőférgek, 3 méteresek.
Emlékszem, hogy vodkában -- a saját vodkámban -- kellett tartósítani őket,
mert formaldehidet nem vittünk magunkkal.
Találtunk ilyen hihetetlen kagylótelepeket is
a csupasz sziklafelszíneken. Nagy kagylók,
és mikor felnyitottuk őket, egyáltalán nem úgy néztek ki, mint a kagylók.
A testfelépítésük egyáltalán nem olyan volt, mint a kagylóké.
Se száj, se belek, se emésztőrendszer.
A testüket egy teljesen más organizmus alkotta,
egy baktérium, amelyik kitalálta,
hogyan osztódjon a tökéletes sötétségben,
ezt a folyamatot hívjuk ma kemoszintézisnek.
Mindebből semmi nem volt a tankönyveinkben. Semmi nem volt a tankönyveinkben.
Nem tudtunk erről az életmódról.
Még csak meg sem sejtettük előre.
Csak belebotlottunk, mialatt a hiányzó hőt kerestük.
Így hát fel akartuk gyorsítani a folyamatot.
Meg akartunk szabadulni ennek a buta utazgatásnak a nyűgjétől, fel-le a tengeralattjáróban:
az óceán átlagmélysége 3600 méter,
reggelente két és fél óra a munkába jutás,
este két és fél óra haza. Öt óra ingázás.
A fenéken töltött idő három óra, az átlagban megtett távolság -- egy mérföld.
(Nevetés)
Egy 66 ezer kilométeres hegyvonulaton. Biztonságos állás, de nem ez volt a jövő.
Így aztán új telepresence technológiákat kezdtem tervezni,
robotrendszereket használni, hogy megsokszorozzam önmagam,
hogy ne a járműveimmel kelljen ingáznom.
Ezeket elkezdtük alkalmazni az expedíciók során,
és újabb és újabb elképesztő felfedezéseket tettünk
az új robottechnológiáknak köszönhetően. Megint, valami mást kutatva,
az Óceánközépi-hátság egyik részéről a másikra tartottak
a kutatók. Megint épp nem figyeltek, mikor egy hihetetlen életformába botlottak.
Olyan új élőlényt találtak, amit addig még sosem láttak.
És ami még fontosabb, olyan építményeket
fedeztek fel ott a mélyben, amiket nem is értettek.
Egyszerűn nem volt értelmük. Nem a magmakamra felett képződtek.
Nem is kellett volna ott lenniük. Elneveztük az Elveszett Városnak.
Az Elveszett Várost ezek a hihetetlen mészkőképződmények jellemzik,
meg a fejjel lefelé lógó medencék. Ezt nézzék!
Ezt meg hogyan csinálja? Víz fejjel lefelé?
Alámentünk, megcsapoltuk és azt kaptuk, hogy a pH-ja olyan, mint a hipóé.
11-es pH és mégis megéltek benne a kemoszintetizáló baktériumok,
ebben az extrém környezetben.
A hidrotermális kürtők meg savas közegben alakultak ki.
A másik végletben, a lúgos közegben
11-es pH-n is létezik élet.
Szóval az élet sokkal találékonyabb, mint azt valaha is hittük.
És ezt is véletlenül fedeztük fel. Alig két éve,
mikor Santorini előtt dolgoztunk, ahol az emberek süttetik a hasukat a strandokon,
egy közeli kalderában, amiről a strandolóknak sejtelmük sem volt,
elképesztő hidrotermális kürtőrendszereket találtunk,
és még további élő szervezeteket.
Mindez három kilométerre onnan, ahová az emberek napozni járnak,
és fogalmuk sincs ezeknek a rendszereknek a létezéséről.
Mert mint mindig, most is megállunk a víz szélénél.
Nemrég egy merülés során a Mexikói-öbölben
vízmedencéket találtunk, most rendesen, nem fejjel lefelé lógva.
Azt hinné az ember, hogy a levegőben van, míg el nem úszik mellette egy hal.
Amit itt látnak, azok sódiapírok által alkotott tengervizes medencék.
Mellettük metánt találtunk. Soha korábban nem láttam még metánvulkánt.
Láva helyett nagy-nagy metánbuborékokat öklendeztek fel.
Így formálódtak ezek a vulkánok,
és voltak kiömlések is, de nem láva,
hanem sárfolyamok törtek fel a Föld mélyéről --
sosem láttam még ilyet korábban.
Lépjünk tovább, a tenger mélyén nemcsak a természet csodáival találkozhatunk,
hanem az emberi történelemmel is. Gondoljanak a Titanic felfedezésére.
Rádöbbentünk, hogy a tengerek mélye a leghatalmasabb földi múzeum.
Sokkal több emléket rejt, mint a szárazföldi múzeumok együttesen.
És mégis még csak most kezdünk behatolni ide.
Micsoda állapotban konzerválódtak a tárgyak.
4800 km mélyen megtaláltuk a Bismarck hadihajót. Aztán a Yorktownt.
Mindig megkérdezik, hogy honnan tudjuk, hogy tényleg azt találtuk-e meg.
Mondom, mert az állt a tatján.
(Nevetés)
Nemrég ókori emlékeket is találtunk.
Hány meg hány ókori tengerésznek volt rossz napja? A számuk milliós.
Ezeket ókori kereskedelmi útvonalak mentén fedeztük fel,
ahol nem gondoltuk, hogy ilyenekre bukkanunk.
Ez a hajóroncs 100 évvel Krisztus előtt süllyedt el.
Ez pedig egy előregyártott római szentély szállítása közben.
És itt van ez, amelyik Homérosz idejében süllyedt el, Kr.e. 750-ben.
Legutóbb, miközben a Fekete-tengeren kutattunk,
mivel ott nincs oxigén, ezért ez a legnagyobb
kén-hidrogén telep a Földön. A hajóroncsok tökéletes állapotban konzerválódtak itt.
Minden tökéletes épségben megőrződött. Már elkezdtük kiásni őket.
Azt reméljük, tökléletes állapotban lévő holttestket húzunk majd elő a DNS-ükkel együtt.
Nézzék, milyen tökéletes állapotban megőrződtek.
Látszik még az ács védjgye is. Nézzék, milyen ép leletek.
Látszik, ahogy megfolyott a méhviasz. Azzal pecsételték le az edényeket.
1500 éve süllyedt el ez a hajó.
Szerencsére sikerült meggyőznünk a Kongresszust.
Elkezdtünk lobbizni.
Nemrég egy hajót is elszereztünk a Haditengerészettől.
Az Okeanos Explorer elindult a küldetésére.
Olyan nemes a küldetése, hogy nemesebb nem is lehetne.
Olyan helyre kell eljutnia, ahol még soha senki nem járt a Föld bolygón.
Tegnap néztem, merre jár, épp Seattle-nél tartott.
(Taps)
Ezen a nyáron online is követhető lesz,
és megkezdi felfedezőútját.
De fogalmunk sincs, mit fogunk találni odakint az új technológiák segítségével.
De az biztos, hogy az ismeretlen Amerika felé tartunk.
Ez az Egyesült Államoknak az a része, amelyik víz alatt fekszik.
Mindez a sok kék a miénk és mégse,
ahogy mondtam, igazából az egész nyugati gyámsági terület,
és nincs róla térképünk. Nincs róla térképünk.
A Vénuszról van térképünk, de a nyugati gyámsági területről nincs.
Úgy vezetjük ezt az expedíciót, hogy nem tudjuk, mit fogunk felfedezni közben.
Fogalmunk sincs, hogy mit fogunk felfedezni.
Felfedezünk egy ókori hajóroncsot, egy föníciai hajót a brazil partok előtt,
vagy egy új sziklaalakzatot, vagy új életformát.
Szóval, úgy vezetjük majd, mint egy baleseti kórházat.
Az irányító központunkat összekötjük
szélessávú szatelit kapcsolattal egy most épülő épülettel,
a Rhode Islandi Egyetemen, amit Interspace Centernek hívnak.
Ezen belül úgy fogjuk működtetni a rendszert, ahogy egy atom-tengeralattjárót szokás,
kék és arany csapat, egymást váltják, napi 24 órán át.
Amint felfedeznek valamit, a felfedezés azonnal láthatóvá válik
egy másodperc múlva az irányító központban.
És az internethez is csatlakoztunk --
az új internet sztráda, ami mellett a régi úgy néz ki,
mint egy földút az információs sztráda mellett --
10 gigabites sávszélességgel.
Olyan területekre fogunk eljutni, amelyekről semmilyen tudással nem rendelkezünk.
Ez egy nagy fehér folt a bolygónkon. És mi órák alatt feltérképezzük,
és szétküldjük a térképeket a legnagyobb egyetemeknek.
Az amerikai óceanográfusok legjobbjainak 90%-a
12 egyetemen dolgozik. Ezek mind az Internet2-höz vannak csatlakozva.
Ki tudunk építeni egy irányító központot.
Ez egy távirányító központ a Washingtoni Egyetemen.
Ez a nő épp a pilótával beszél. 7500 kilométerre van tőle, de ő a parancsnok.
Az is a szépség ebben az egészben, hogy aztán a gyerekek felé is terjeszteni tudjuk.
El tudjuk terjeszteni.
Nyomon követhetik az expedíciót. Elindítottam egy programot --
hol vagy, Jim? Jim Young, akivel együtt indítottuk --
a Jason Projectet. Nemrég elindítottunk egy másikat is,
a Boys and Girls Clubs of Amerikával közösen,
hogy arra használjuk a felfedezéseket,
és az élő felfedezések izgalmát, hogy motiváljuk és lelkesítsük őket,
és azt adhassuk meg nekik, aminek a befogadására már készen állnak.
Egy felnőttnek nem engedném, hogy a robotomat irányítsa.
Nincs elég számítógépes játéktapasztalata.
De egy jogsi nélküli kölyöknek átengedném a járműveim vezetését.
(Taps)
Mert a jövő,
a jövő osztálytermét szeretnénk megteremteni.
Kemény verseny van és szükség van a motiválásra, és ez zajlik éppen.
A tudósokat vagy a mérnököket a nyolcadik osztályra elveszítjük.
Pedig a játéknak nincs vége- - nyolcadik osztályra vége van, nem akkor kezdődik.
Nem csak az egyetemeinkre kell büszkének lennünk,
a középiskoláinkra is büszkének kellene lennünk.
És ha nekünk lesznek a Földön a legjobb középiskoláink,
akkor ez a rendszer fogja kiadni magából a legjobb gyerekeket, ezt én megmondom.
Mert pontosan ezt akarjuk. Ezt akarjuk.
Ez a fiatal lány nem rögbimeccset néz a tévében,
nem is kosármeccset néz.
Tőle több ezer kilométerre zajló élő felfedezést néz,
és épp most döbben rá, hogy mit is lát valójában.
És ha a diákodnak így leesett az álla, akkor lehet a tudást átadni.
Rengeteg információt tömhetünk egy ilyen agyba, teljesen nyitott és befogadó.
(Taps)
Remélem, ő is a jövő mérnöke lesz,
vagy a jövő kutatója az igazságért folytatott harcban.
Az utolsó kérdésem, az utolsó kérdésem --
miért nem a tengerre akarunk kiköltözni?
Miért arra van programunk, hogy lakóhelyet teremtsünk a Marson,
meg arra, hogy gyarmatosítsuk a Holdat,
de arra nincs, hogy hogyan tudnánk gyarmatosítani saját bolygónkat?
Pedig a technológiákkal már rendelkezünk.
Köszönöm szépen.
(Taps)